Справа № 347/614/18 
Провадження № 22-ц/4808/182/21 
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                        Петріва Д.Б.
з участю представника апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_5 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про стягнення коштів за невиконання грошових зобов`язань та виселення з житла, за апеляційними скарг ами ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду, ухвалене у складі судді Крилюк М.І. 02 листопада 2020 року в м. Косів, 
в с т а н о в и в:
В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до начальника Косівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Йоника І.М., Худака Я.І., у якому з урахуванням збільшених та уточнених позовних вимог просила: визнати недійсними та скасувати постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 14 березня 2018 року та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 14 березня 2018 року, винесені начальником Косівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Йоником І.М. у виконавчому провадженні №49007300, якими житловий будинок загальною площею 139,6 кв.м з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2623682401:01:001:0292, за адресою: АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_7 ; скасувати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів від 21 березня 2018 року, видане приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабином А.Р. за реєстровим №359, яким посвідчено, що ОСОБА_7 належить на праві власності житловий будинок загальною площею 139,6 кв.м з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2623682401:01:001:0292, за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, в квітні 2018 року ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок.
Даний позов ОСОБА_7 мотивував тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 березня 2018 року він є власником домоволодіння, яке складається з житлового будинку, літньої кухні, стайні, навісу, криниці, що по АДРЕСА_1 . Крім того, він є власником земельної ділянки площею 0,25 га, на якій розташоване вказане домоволодіння та яка призначена для його обслуговування. Незважаючи на такі обставини, попередній власник домоволодіння – ОСОБА_1 не дає йому можливості вселитися в житловий будинок та користуватися ним на власний розсуд. Такі дії відповідачки порушують його права та законні інтереси, у зв`язку з чим він змушений звертатися в суд з даним позовом. 
Посилаючись на наведене, просив зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкод в користуванні належним йому житловим будинком та господарськими будівлями і спорудами та вселити його в житловий будинок, що по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Косівського районного суду від 11 вересня 2018 року справу №347/614/18 за позовом ОСОБА_1 до начальника Косівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Йоника Івана Миколайовича, Худака Ярослава Івановича про визнання недійсними постанови та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу об`єднано в одне провадження зі справою №347/621/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення. Об`єднаній справі залишено первинний номер 347/614/18.
В листопаді 2018 року ОСОБА_7 звернувся в суд зі ще одним позовом до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_5 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про стягнення коштів за невиконання грошових зобов`язань та виселення з житла.
В обґрунтування даного позову ОСОБА_7 зазначив, що рішенням Косівського районного суду від 04 вересня 2015 року з ОСОБА_1 стягнуто на його користь 272 742 грн боргу за договором позики. За несвоєчасне виконання грошових зобов`язань рішеннями судів з відповідачки було стягнуто грошові кошти як санкції та індексацію за період 2016-2017 років. Незважаючи на наведене, ОСОБА_1 не виконувала в повному обсязі ні рішення суду, ні їхні договірні зобов`язання, а тому станом на 01 січня 2018 року заборгованість відповідачки перед ним становила 320 612,18 грн. В подальшому, у зв`язку з відсутністю покупців на нерухоме майно, що належало відповідачці, яке виставлялося на прилюдні торги, відділом ДВС 14 березня 2018 року за його згодою таке майно, а саме домоволодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_1 , було передано йому у власність. Починаючи з 01 січня 2018 року по час передачі йому майна відповідачки в рахунок погашення існуючого боргу, тобто по 14 березня 2018 року, він має право на відшкодування відповідних грошових сум заборгованості, яка мала місце за невиконання умов договору позики. Крім того, починаючи з 14 березня 2018 року відповідачка та члени її сім`ї проживають у його житловому будинку, і не тільки не здійснюють оплату за користування його майном, а й не допускають його до цього майна. Дані обставини дають йому право ставити питання про стягнення з відповідачки орендної плати за користування його майном та виселення її та членів її сім`ї з належного йому житлового будинку.
У зв`язку з наведеним, просив стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти в розмірі 26 633,24 грн, з яких: 1 882,89 грн як три проценти річних за несвоєчасне виконання умов договору позики, 9 550,94 грн як суму за безпідставне користування чужими коштами, 10 941,41 грн як суму інфляції за період з 01 січня 2018 року по 14 березня 2018 року, а також 4 200 грн як заборгованість з орендної плати за користування житлом та 58,30 грн за користування земельною ділянкою; виселити відповідача та членів її сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з належного йому житлового будинку, що по АДРЕСА_1 .
У зв`язку зі смертю ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , Косівський районний суд ухвалою від 25 лютого 2019 року зупинив провадження у справі №347/2356/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_5 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про стягнення коштів за невиконання грошових зобов`язань та виселення з житла до з`ясування кола осіб, що є спадкоємцями померлого ОСОБА_7 .
13 січня 2020 року судом поновлено провадження у справі №347/2356/18.
Ухвалою Косівського районного суду від 04 березня 2020 року цивільну справу №347/614/18 за позовом ОСОБА_1 до начальника Косівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Йоника Івана Миколайовича, ОСОБА_7 про визнання недійсними постанови та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення об`єднано в одне провадження зі справою №347/2356/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_5 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про стягнення коштів за невиконання грошових зобов`язань та виселення з житла, присвоївши справі спільний №347/614/18.
Цією ж ухвалою замінено сторону у справі - ОСОБА_7 на його правонаступника - ОСОБА_3 ; замінено неналежного відповідача - начальника Косівського районного відділу ДВС Йоника І.М. на належного відповідача - Косівський районний відділ державної виконавчої служби ПЗМУ Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ); залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Кабина Андрія Романовича.
Ухвалою Косівського районного суду від 02 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до Косівського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Кабин Андрія Романовича про визнання недійсними постанови та акту про передачу майна у рахунок погашення боргу, скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, залишено без розгляду.
Рішенням Косівського районного суду від 02 листопада 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкоди в користуванні належним йому житловим будинком та господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_3 в належний йому житловий будинок, що по АДРЕСА_1 .
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_5 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про стягнення коштів за невиконання грошових зобов`язань та виселення з житла задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти за порушення грошових та боргових зобов`язань в загальному розмірі 22 375,24 грн, що складається із 1 882,89 грн – трьох процентів річних за несвоєчасне виконання умов договору позики, 9 550,94 грн – суми за безпідставне користування чужими коштами, 10 941,41 грн – розміру інфляції грошової суми за період з 01 січня 2018 року по 14 березня 2018 року.
В частині стягнення заборгованості орендної плати за користування житлом в сумі 4 200 грн та за користування земельною ділянкою в сумі 58,30 грн відмовлено.
Виселено ОСОБА_1 , а також членів її сім`ї – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з неповнолітньою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з належного ОСОБА_3 житлового будинку, що по АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по справі в загальному розмірі 19 409,60 грн, що складається із 18 000 грн витрат понесених за надання правової допомоги та 1 409,60 грн витрат по оплаті судового збору.
Не погодившись з рішенням суду в частині виселення з житлового будинку, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Зокрема зазначає, що вирішуючи спір в оскаржуваній частині суд першої інстанції не врахував, що спірне домоволодіння належало відповідачу на праві власності, тобто вона набула охоронюване законом право на мирне володіння майном. Відчуження даного домоволодіння у спосіб, обраний позивачем, а саме на підставі постанови та акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, на що відповідач згоди не давала, поставило під загрозу її соціальний статус, адже в похилому віці вона може стати безхатченком. 
Права членів сім`ї власника житла, на думку апелянта, також підлягають захисту і позбавлення права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Зауважує, що на момент реалізації спірного будинку в примусовому порядку позивачу було відомо, що в цьому будинку проживає відповідач з сім`єю, в тому числі з неповнолітньою онукою, а тому він повинен був передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості, однак не здійснив належної обачності приймаючи майно в рахунок погашення боргу.
Апелянт вказує, що підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені статтею 116 ЖК України і позивачем таких підстав не наведено.
Також апелянт зазначає, що у даній справі спір виник між ОСОБА_7 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , та усіма членами сім`ї, які займають спірний будинок. Відтак, справа безпосередньо стосується цивільних (житлових) прав та інтересів не лише колишнього власника будинку ОСОБА_1 , але і ОСОБА_8 та її ( ОСОБА_6 ). Вирішуючи спір, суд залучив її маму ОСОБА_8 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Натомість, маючи докази, що на момент розгляду справи вона досягла повноліття, а отже набула цивільної процесуальної дієздатності, її до участі у справі взагалі не залучив. Оскільки позов пред`явлено не до всіх відповідачів, які мають відповідати за цим позовом, то суд повинен був відмовити в задоволенні позову.
Крім того апелянт зауважує, що суд розглянув справу за відсутності відповідачів, щодо яких були відсутні докази про належне повідомлення про час та місце розгляду справи, чим допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
З наведених підстав ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з житлового будинку, що по АДРЕСА_1 , без надання іншого житла відмовити.
ОСОБА_1 також подала апеляційну скаргу на рішення Косівського районного суду від 02 листопада 2020 року, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Вказує, що під час вирішення спору судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, у зв`язку з чим суд замінив його на правонаступника ОСОБА_3 . Разом з тим, залучаючи до участі у справі правонаступника позивача, суд не врахував, що позов пов`язаний насамперед з особистими правами самого позивача, який звертався з вимогами про усунення йому перешкод в користуванні житлом шляхом вселення. Враховуючи предмет позову, а також те, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва (вимога про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення носить особистий характер), провадження в частині позовних вимог ОСОБА_7 до неї про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення підлягало закриттю. Відтак, оскаржуване рішення в наведеній частині підлягає скасуванню, а провадження у справі в цій частині вимог – закриттю. Крім того підлягає скасуванню і ухвала Косівського районного суду від 04 березня 2020 року в частині залучення до участі у справі правонаступника, як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права.
Також ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з неї коштів за невиконання грошових зобов`язань.
Зазначає, що рішенням Косівського районного суду від 04 вересня 2015 року у справі №347/686/15-ц з неї на користь ОСОБА_7 стягнуто 272 742 грн боргу за договором позики та 243,60 грн сплаченого судового збору. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2017 року у справі №347/266/17 з неї на користь ОСОБА_7 стягнуто кошти за порушення грошового зобов`язання як три проценти річних від простроченої суми в розмірі 16 882,13 грн за період з 21 січня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно та індекс інфляції за період з 04 вересня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно в розмірі 43 711,79 грн, а всього 60 593,92 грн, а також компенсацію судових витрат в розмірі 640 грн та витрат за надання правової допомоги в розмірі 1 802,66 грн. Рішенням Косівського районного суду від 10 квітня 2018 року у справі №347/193/18 з неї на користь ОСОБА_7 стягнуто 75 350,91 грн, а також понесені судові витрати у справі в розмірі 15 754 грн. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 липня 2018 року рішення Косівського районного суду від 10 квітня 2018 року в частині судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимоги ОСОБА_7 про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн відмовлено, стягнуто з неї на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 752,46 грн. 
В даній справі в суму боргу, з якої позивачем проведено нарахування сум трьох процентів річних, процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних ввійшли кошти за порушення грошового зобов`язання, стягнуті з неї рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2017 року у справі №347/266/17. Однак, чинним законодавством не передбачено нарахування трьох процентів річних, процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних на вже нараховані у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання суми річних та інфляційних. Відтак, нарахування трьох процентів річних та інфляційних необхідно проводити із суми боргу 272 985,60 грн (272 742 + 243,60). Зокрема, за період з 01 січня 2018 року по 11 січня 2018 року сума трьох процентів річних становить 224 грн. В подальшому, враховуючи часткову сплату боргу, в розмірі 8 000 грн та пропорційність розподілу стягнутих у виконавчому провадженні коштів, нарахування необхідно проводити з суми 266 173,60 грн (272 985,60 – 6 812). Таким чином, за період з 12 січня 2018 року по 07 лютого 2018 року сума трьох процентів річних складає 569 грн, а з 08 лютого 2018 року по 14 березня 2018 року – 720 грн. Сума інфляційних втрат за січень 2018 року становить 3 992,60 грн., а за лютий 2018 року - 2 318,92 грн. Отже, загальна сума трьох процентів річних має становити 1 513 грн, а інфляційних – 5 505,60 грн.
Що стосується процентів за користування чужими грошовими коштами, то в даному випадку такі взагалі не підлягають стягненню, оскільки підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України, а не положення частини 1 статті 1048 ЦК України.
Апелянт вважає необґрунтованим і рішення суду в частині виселення з житла. 
Зазначає, що ні вона, ні члени її сім`ї не є такими, що самоправно вселилися до спірного житлового будинку. Також вказаний будинок не був придбаний нею за рахунок позики, повернення якої забезпечене іпотекою, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про виселення її, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з цього будинку без надання іншого житла.
Зауважує, що вона є особою похилого віку та іншого житла не має. Спірне домоволодіння належало їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. ОСОБА_7 набув право власності на домоволодіння на підставі акту та постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Водночас згоди на передачу домоволодіння стягувачу вона не давала, а постанову та акт оскаржила у встановленому законом порядку. Вважає, що сам факт переходу права власності на будинок до позивача не може бути безумовною підставою для виселення її та членів її сім`ї з цього будинку.
Вказує, що вирішуючи вимогу про виселення її та членів її сім`ї – дочки ОСОБА_8 та онуки ОСОБА_6 , суд не залучив останніх до участі у справі в якості відповідачів і таким чином допустив порушення пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
Також суд допустив і інші порушення норм процесуального права, а саме прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_7 до неї, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_8 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про стягнення коштів за невиконання грошових зобов`язань та виселення з житла, яка не відповідає вимогам ЦПК України щодо форми та змісту, а також не оплачена судовим збором, 
Крім того, апелянт вважає необґрунтованим висновок суду про стягнення з неї на користь позивача 18 000 грн витрат, понесених за надання правової допомоги, оскільки такий їх розмір є непропорційним до предмета спору, складності справи та витраченого адвокатом часу.
З наведених мотивів просить рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_7 до неї про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок та ухвалу Косівського районного суду від 04 березня 2020 року в частині залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_7 – ОСОБА_3 скасувати, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_7 до неї про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок закрити; рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 до неї, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_8 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про стягнення коштів за невиконання грошових зобов`язань та виселення з житла скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково та стягнути з неї на користь ОСОБА_3 три проценти річних в сумі 1 513 грн та 5 505,60 грн інфляційних втрат, а в решті позовних вимог відмовити.
Учасники справи правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористалися.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 підтримав з наведених у ній мотивів та погодився з апеляційною скаргою ОСОБА_6 .
Позивач та його представник доводи скарг заперечили, просили залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Апелянт ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому порядку, надіслала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності та вказала, що апеляцій скаргу підтримує, просить рішення суду про їх виселення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 в позові.
Третя особа ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилась, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомила.
З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з наступних підстав.
Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що постановою начальника Косівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Йоника І.М. від 14 березня 2018 року, винесеною у виконавчому провадженні №49007300 з примусового виконання виконавчого листа №347/686/15-ц від 09 жовтня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 272 742 грн боргу за договором позики та 243,60 грн сплаченого судового збору, стягувачу ОСОБА_7 в рахунок погашення заборгованості передано належні ОСОБА_1 житловий будинок загальною площею 139,6 кв.м з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2623682401:01:001:0292, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4 в т. 1).
Цього ж дня начальником Косівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Йоником І.М. складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу (а.с. 5 в т. 1).
21 березня 2018 року на підставі вказаного акту приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабином А.Р. видано свідоцтво, яким посвідчено, що ОСОБА_7 належить на праві власності житловий будинок загальною площею 139,6 кв.м з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер 2623682401:01:001:0292, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 141 в т. 1).
Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_7 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 142 зв, 143 в т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_7 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 01 лютого 2019 року (а.с. 2 в т. 2).
Копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 01 жовтня 2019 року, зареєстрованими в реєстрі за №№1154, 1155 підтверджується, що спадкоємцем майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син – ОСОБА_3 . Спадщина, на яку видані свідоцтва складається із: житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,25 га, що знаходиться за цією ж адресою (а.с. 14, 16 в т. 2).
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення в житловий будинок, що по АДРЕСА_1 , виселення ОСОБА_1 та членів її сім`ї - ОСОБА_8 та ОСОБА_6 із зазначеного житлового будинку без надання іншого житла, ОСОБА_7 посилався те, що попередній власник цього житла - ОСОБА_1 не дає йому можливості вселитися в житловий будинок та користуватися ним на власний розсуд, чим порушує його права та законні інтереси. Відповідачка та члени її сім`ї, проживаючи в належному йому житловому будинку, не проводять оплату за користування ним, не сплачують комунальні послуги, псують його майно, не допускають його в будинок для здійснення відповідного контролю, що в сукупності дає йому підстави ставити питання про їх виселення.
Задовольняючи вказані позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 чинила перешкоди позивачу ОСОБА_7 , а в подальшому і його правонаступнику ОСОБА_3 щодо можливості вселитися в житловий будинок та користуватися ним на свій розсуд, а тому ОСОБА_3 , як власник домоволодіння, вправі вимагати порушеного відповідачкою права на користування та розпорядження успадкованим домоволодінням по АДРЕСА_1 шляхом вселення його в спірний житловий будинок та виселення з цього будинку ОСОБА_1 та членів її сім`ї - ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .
Однак, погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).
Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
За змістом статей 64, 156 ЖК Української РСР правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У пунктах 38, 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18 зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 55 ЦПК України передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.
Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.
Підставою процесуального правонаступництва є наступництво в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони, зокрема, внаслідок смерті, зі спірних чи встановлених судом правовідносин майнового характеру. При процесуальному правонаступництві всі процесуальні дії, виконані попередником, є обов`язковими для правонаступника.
Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.
Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, спадщину після його смерті, яка складається із спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та спірної земельної ділянки, у встановленому законом порядку прийняв його син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 01 жовтня 2019 року (а.с. 2, 14, 16 в т. 2).
Разом з цим, залучаючи до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_7 – ОСОБА_3 , суд першої інстанції залишив поза увагою, що позов ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення його в житловий будинок по АДРЕСА_1 та виселення з цього будинку ОСОБА_1 та членів її сім`ї - ОСОБА_8 та ОСОБА_6 пов`язаний, насамперед, з його особистими правами і звертався він з вимогами про усунення перешкод, які чинилися саме йому, а не його правонаступнику.
Вирішуючи спір в наведеній частині, суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , залишивши поза увагою, що з такими вимогами до суду першої інстанції останній не звертався та цей позов був поданий ОСОБА_7 з метою захисту саме його порушених прав та інтересів.
Таким чином, суд залишив поза увагою, що вищевказані спірні правовідносини не допускають правонаступництво.
Подібні висновки викладені Верховним Судом в постанові від 05 грудня 2018 року у справі №185/4881/16-ц, провадження №61-37866св18.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про залучення в порядку статті 55 ЦПК України до участі у справі в частині позовних вимог ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок та виселення ОСОБА_1 та членів її сім`ї - ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з цього житлового будинку без надання іншого житла правонаступника ОСОБА_7 – ОСОБА_3 , який на даний час є власником спірного нерухомого майна.
Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Суд закриває провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 ЦПК України, перелік яких є вичерпним і поширювальному тлумаченню не підлягає. 
За правилом пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією з сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про залучення до участі у справі в частині позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок та в частині позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_5 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про виселення з житла правонаступника ОСОБА_7 – ОСОБА_3 , то ухвалу суду першої інстанції від 04 березня 2020 року в частині заміни позивача ОСОБА_7 на його правонаступника ОСОБА_3 в частині цих позовних вимог та рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок та позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_5 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про виселення з житла слід скасувати та закрити провадження у справі в наведеній частині.
Разом з цим колегія суддів зауважує, що ОСОБА_3 не позбавлений права звернутися до суду з окремим позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 за захистом свого порушеного права щодо усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення його в спірний житловий будинок, а також виселення відповідачів з цього будинку, оскільки у межах цієї справи його порушені права та інтереси не підлягають захисту у такий спосіб, так як потребує зміни підстав та предмету позову.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за невиконання грошових зобов`язань, то колегія суддів зазначає наступне.
Задовольняючи частково вказані позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Косівського районного суду від 04 вересня 2015 року з ОСОБА_1 стягнуто в користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики в розмірі 272 742 грн. У зв`язку з невиконанням зазначеного рішення суду з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 стягувалися санкції за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за 2016-2017 роки, а тому станом на 01 січня 2018 року сума заборгованості становила 320 612,18 грн. 14 березня 2018 року в рахунок погашення існуючого боргу ОСОБА_7 було передано майно боржника. До зазначеної дати ОСОБА_7 мав право на відшкодування відповідних грошових сум за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, а тому позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача трьох процентів річних за несвоєчасне виконання умов договору позики, процентів за безпідставне користування чужими коштами та інфляції за період з 01 січня 2018 року по 14 березня 2018 року є підставними. При цьому, суд погодився з розрахунком трьох процентів річних, процентів за безпідставне користування чужими коштами та інфляції, наведеним позивачем, зазначивши, що в період з 01 січня 2018 року по 11 січня 2018 року борг відповідача перед позивачем становив 320 612,18 грн, а тому розмір трьох процентів річних за вказаний період становить 289,86 грн. 12 січня 2018 року відповідач сплатила 8 000 грн в рахунок погашення боргу, а тому починаючи з 12 січня 2018 року по 14 березня 2018 року сума боргу становила 312 612,18 грн. Розмір трьох процентів річних за вказаний період становить 1 593,03 грн. Отже разом за період з 01 січня 2018 року по 14 березня 2018 року розмір трьох процентів річних становить 1 882,89 грн. Аналогічно розраховано розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, що за період з 01 січня 2018 року по 14 березня 2018 року становить 9 550,94 грн, та інфляцію, що за період з 01 січня 2018 року по 14 березня 2018 року становить 10 941,41 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідачки в користь правонаступника позивача підлягає сума 22 375,24 грн.
Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.
Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Косівського районного суду від 04 вересня 2015 року у справі №347/686/15-ц з ОСОБА_1 стягнуто в користь ОСОБА_7 272 742 грн боргу за договором позики та 243,60 грн сплаченого ним судового збору (а.с. 59 в т. 2).
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2017 року у справі №347/266/17 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_7 кошти за порушення грошового зобов`язання від 20 січня 2014 року як три проценти річних від простроченої суми у розмірі 16 882,13 грн за період з 21 січня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно та індекс інфляції за період з 04 вересня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно у розмірі 43 711,79 грн, а всього 60 593,92 грн, а також компенсацію судових витрат у розмірі 640 грн та витрати за надання правової допомоги у розмірі 1 802,66 грн.
На виконання вищевказаних рішень судів були видані виконавчі листи, які перебували на виконанні в Косівському районному відділі ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, що підтверджується листом головного державного виконавця Косівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджука П.П. №13492/12.6-26/08 від 02 листопада 2018 року (а.с. 63 в т. 2).
За даними цього листа ОСОБА_1 згідно платіжного доручення №58 від 12 січня 2018 року сплатила 8 000 грн на погашення заборгованості та згідно платіжного доручення №305 від 07 лютого 2018 року сплатила 10 000 грн.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 ЦК України.
Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Разом з тим, положення статті 625 ЦК України передбачають нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і три проценти річних, нараховані за попередній період, а тому висновок суду першої інстанції про те, що під час нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних урахуванню підлягає не лише основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг внаслідок стягнення рішенням суду інфляційних втрат та трьох процентів річних за попередні періоди, є помилковим.
Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 9 550,94 грн процентів за безпідставне користування чужими коштами.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Велика Палата Верховного Суду в пункті 53 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18 зробила висновок, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
З урахуванням наведених норм матеріального права та висновку Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що позивач не має права на стягнення з відповідача процентів, передбачених статтею 1048 ЦК України, оскільки в даному випадку права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Враховуючи вищевикладене, колегія судів приходить до висновку, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_7 , підлягають лише три проценти річних та інфляційні втрати, обчислені виходячи з суми основного боргу, стягнутого рішенням Косівського районного суду від 04 вересня 2015 року у справі №347/686/15-ц, а саме в розмірі 272 742 грн боргу за договором позики та 243,60 грн сплаченого судового збору, що разом становить 272 985,60 грн з урахуванням сум, сплачених відповідачкою на погашення заборгованості згідно платіжного доручення №58 від 12 січня 2018 року в розмірі 8 000 грн та згідно платіжного доручення №305 від 07 лютого 2018 року в розмірі 10 000 грн.
Отже, за період з 01 січня 2018 року по 11 січня 2018 року розмір трьох процентів річних, виходячи з суми боргу 272 985,60 грн, становить 246,80 грн (272 985,60 грн ? 3% : 365 ?11 днів).
12 січня 2018 року ОСОБА_1 сплатила 8 000 грн на погашення боргу. Таким чином сума її боргу станом на 12 січня 2018 року становить 264 985,60 грн.
Отже, за період з 12 січня 2018 року по 06 лютого 2018 року розмір трьох процентів річних, виходячи з суми боргу 264 985,60 грн, становить 566,27 грн (264 985,60 грн ? 3% : 365 ?26 днів).
07 лютого 2018 року відповідачка сплатила 10 000 грн на погашення боргу. Таким чином сума її боргу станом на 07 лютого 2018 року становить 254 985,60 грн.
Отже, за період з 07 лютого 2018 року по 14 березня 2018 року розмір трьох процентів річних, виходячи з суми боргу 254 985,60 грн, становить 754,48 грн (254 985,60 грн ? 3% : 365 ?36 днів).
Всього розмір трьох процентів річних за період з 01 січня 2018 року по 14 березня 2018 року становить 1 567,55 грн.
Згідно повідомлення Головного управління статистики в Івано-Франківській області від 29 жовтня 2018 року (а.с. 62 в т. 2) індекс споживчих цін в Україні в січні 2018 року становив 101,5, в лютому 2018 року – 100,9. 
Таким чином розмір інфляційних втрат позивача за січень 2018 року становить 4 094,78 грн (272 985,60 грн ? 101,5 : 100 – 272 985,60 грн).
Розмір інфляційних втрат позивача за лютий 2018 року становить 2 384,87 грн (264 985,60 грн ? 100,9 : 100 – 264 985,60 грн).
В інформаційному листі Вищого господарського суду України від 17 липня 2012 року №01-06/928/2012 роз`яснено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.
Тому, враховуючи, що погашення заборгованості шляхом передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу відбулося 14 березня 2018 року, інфляційні втрати за березень 2018 року на підлягають стягненню.
Отже, всього розмір інфляційних втрат позивача за січень та лютий 2018 року становить 6 479,65 грн.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Косівського районного суду від 02 листопада 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 трьох процентів річних, процентів за безпідставне користування чужими коштами та інфляції слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 567,55 грн трьох процентів річних за період з 01 січня 2018 року по 14 березня 2018 року та 6 479,65 грн інфляційних втрат за січень та лютий 2018 року. В задоволенні вимоги про стягнення процентів за безпідставне користування чужими коштами слід відмовити.
Щодо висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості орендної плати за користування житлом в сумі 4 200 грн та за користування земельною ділянкою в сумі 58,30 грн, то колегія суддів вважає такі правильними, оскільки жодних доказів, що між ОСОБА_7 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , та відповідачкою ОСОБА_1 укладався договір оренди, матеріали справи не містять. Судом першої інстанції правильно зазначено, що долучена позивачем копія договору оренди будинковолодіння від 10 квітня 2018 року (а.с. 60-61 в т. 2) не має юридичної сили та не є належним доказом у справі, оскільки такий договір ОСОБА_1 не підписувала. 
За змістом частин 1 та 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведених положень статті 376 ЦПК України та положень статті 377 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Косівського районного суду від 02 листопада 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок та в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_5 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про виселення з житла та ухвалу Косівського районного суду від 04 березня 2020 року в частині заміни позивача ОСОБА_7 на його правонаступника ОСОБА_3 в частині цих позовних вимог слід скасувати, провадження у справі в наведеній частині закрити. Рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 трьох процентів річних, процентів за безпідставне користування чужими коштами та інфляції слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 567,55 грн трьох процентів річних за період з 01 січня 2018 року по 14 березня 2018 року та 6 479,65 грн інфляційних втрат за січень та лютий 2018 року. В задоволенні вимоги про стягнення процентів за безпідставне користування чужими коштами слід відмовити. В частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості орендної плати за користування житлом в сумі 4 200 грн та за користування земельною ділянкою в сумі 58,30 грн рішення Косівського районного суду від 02 листопада 2020 року слід залишити без змін.
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З квитанції від 04 квітня 2018 року вбачається, що позивачем ОСОБА_7 за подання позовної заяви про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок було сплачено 704,80 грн (а.с. 138 в т. 1). Враховуючи, що в цій частині колегія суддів дійшла висновку про закриття провадження у справі, то такі судові витрати позивачу не відшкодовуються. 
Згідно квитанції №0.0.1196491131.1 від 26 листопада 2018 року (а.с. 49 в т. 2) позивачем за подання позовної заяви про стягнення коштів за невиконання грошових зобов`язань та виселення з житла сплачено 704,80 грн. 
Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання фізичною особою позовної вимоги майнового характеру становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на момент подання позову становило 704,80 грн. Розмір судового збору за подання фізичною особою позовної вимоги немайнового характеру згідно з пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становив 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в даному випадку становило 704,80 грн. Отже, разом за подання позову підлягав оплаті судовий збір в розмірі 1 409,60 грн.
Враховуючи, що позивачем оплачено лише 704,80 грн, колегія суддів вважає, що такий судовий збір він оплатив лише за вимогу майнового характеру.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1 567,55 грн трьох процентів річних за період з 01 січня 2018 року по 14 березня 2018 року та 6 479,65 грн інфляційних втрат за січень та лютий 2018 року, то пропорційно розміру задоволених позовних вимог (30,21%) стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 212,92 грн судового збору за подання позовної заяви.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених ним витрат на правову допомогу в розмірі 18 000 грн, то колегія суддів зазначає, що такі витрати підтверджені лише на суму 12 000 грн (квитанція до прибуткового касового ордера №10 від 27 листопада 2018 року (а.с. 68 в т. 2)). Враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог та положення пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України колегія суддів вважає, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає 3 625,20 грн витрат на правову допомогу.
Також з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь ОСОБА_6 понесені нею згідно квитанції №0.0.1962037246.1 від 30 грудня 2020 року (а.с. 52 в т. 3) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 057,20 грн та на користь ОСОБА_1 понесені нею згідно квитанцій №54.19040.1/391649960 від 14 грудня 2020 року та №34 від 05 січня 2021 року (а.с. 36, 59 в т. 3) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 057,20 грн.
Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Косівського районного суду від 02 листопада 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок та в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_5 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про виселення з житла та ухвалу Косівського районного суду від 04 березня 2020 року в частині заміни позивача ОСОБА_7 на його правонаступника ОСОБА_3 в частині цих позовних вимог скасувати.
Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в житловий будинок та в частині позовної вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_5 , що також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , про виселення з житла закрити.
Рішення Косівського районного суду від 02 листопада 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 трьох процентів річних, процентів за безпідставне користування чужими коштами та інфляції скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , три проценти річних за період з 01 січня 2018 року по 14 березня 2018 року в розмірі 1 567,55 грн (одна тисяча п`ятсот шістдесят сім гривень 55 копійок) та 6 479,65 грн (шість тисяч чотириста сімдесят дев`ять гривень 65 копійок) інфляційних втрат за січень та лютий 2018 року. 
В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за безпідставне користування чужими коштами відмовити. 
Рішення Косівського районного суду від 02 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості орендної плати за користування житлом в сумі 4 200 грн та за користування земельною ділянкою в сумі 58,30 грн залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , - 212,92 грн судового збору за подання позовної заяви та 3 625,20 грн витрат на правову допомогу.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , - 1 057,20 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , 1 057,20 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 16 лютого 2021 року