ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року 

Справа № 705/3360/20		
Провадження № 22-ц/821/453/21		
Категорія: 304090000  	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:                 Карпенко О.В.
суддів:                         Василенко Л.І., Нерушак Л.В.
секретаря:                         Винник І.М.
учасники справи: 
позивач:                 Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач:         ОСОБА_1 

       розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 грудня 2020 року (ухваленого в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області під головуванням судді Годік Л.С.) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

31 серпня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 12 березня 2012 року та отримав кредит в розмірі 1000 грн.У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 17 000 грн. У позовній заяві АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що при підписанні Анкети-заяви ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг», Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.
При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Позивач вказує, що при встановленні та зміні кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або його зменшення) за рішенням та ініціативою банку. Таким чином вказує банк, він свої  зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпорядитись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором, але в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.
Станом на 05 липня 2020 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 58 166,72 грн., яка складається із наступного: 21 790,27 грн. – заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. – заборгованість за тілом кредита; 21 790,27 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 – заборгованість за простроченими відсотками; 7 614,40 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 28 762,05 грн. – нарахована пеня; 0,00 грн. – нараховано комісії.
Посилаючись на викладене та приймаючи до уваги той факт, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань та не приймає заходів щодо погашення існуючої заборгованості,АТ КБ «ПриватБанк» звернулося із відповідним позовом до суду і просило постановити судове рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у загальному розмірі 58 166,72 грн. за кредитним договором № б/н від 12 березня 2012 року, а також понесені банком судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області  від 29 грудня 2020 рокуу задоволенні позовних вимог - відмовлено повністю.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів, того, що розрахунки заборгованості за договором б/н від 12 березня 2012 року, які долучені до позовної заяви, дійсно стосуються кредиту, яким користується відповідач, оскільки в розрахунках та в Анкеті-заяві немає посилань на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржника, зокрема номер його карткового рахунку.
Крім того, позивачем не обґрунтована вимога про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у розмірі 21 790,27 грн., при тому, що відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1 000 грн., а в подальшому розмір кредитного ліміту збільшувався до 17 000, 00 грн.
Також, за висновками суду, позивач не підтвердив належними і об`єктивними доказами, що на момент підписання Анкети-заяви відповідач був ознайомлений саме з тими Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та тими Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку, витяги з яких долучено до позовної заяви, а також те, що розрахунки заборгованості за договором б/н від 12 березня 2012 року, які долучені до позовної заяви, дійсно стосуються кредиту, яким користувався відповідач.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 28 січня 2021 року, АТ КБ «ПриватБанк» вважаючи, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при недостатньо повному дослідженні письмових доказів та дійсних обставин, що мають значення для справи, просило суд скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, а також стягнути з відповідача понесені банком судові витрати.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що відповідно до підписаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківським послуг відповідачу було відкрито 12 березня 2012 року картковий рахунок та видано кредитну картку НОМЕР_1 , на яку 19 квітня 2017 року було встановлено кредитний ліміт в розмірі – 5 000 грн., який у подальшому був збільшений до 17 000 грн., що вбачається з довідки про відкриття рахунку та довідки про зміну кредитного ліміту.
Крім того зазначає, що дії відповідача з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання ним заборгованості по кредиту та його згоду з умовами кредитування; відповідач звертався до банку з метою перевипуску карти; розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви відображає рух коштів за карткою та підтверджує фактичний розмір заборгованості, в тому числі і за простроченим тілом кредиту.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи 

12 березня 2012 року ОСОБА_1 було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. У вказаній Анкеті-заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг.
До позовної заяви банк додав копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», яка підписана сторонами, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, розрахунок заборгованості (а.с. 22).
Як вбачається із вищевказаної Анкети-заяви, остання містить фактично анкетні дані ОСОБА_1 , підпис позичальника та датована 12 березня 2012 року. В даній заяві вказано суму кредиту 1 000 грн., проте відсутня процентна ставка по кредиту, проценти в місяць, щомісячна комісія, а також розмір пені і штрафу.
На обґрунтування фактичної суми заборгованості, позивачем по справі АТ КБ «ПриватБанк» надано суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 12 березня 2012 року, укладеного між ПриватБанк та клієнтом – ОСОБА_1 (а.с.14), з якого вбачається, що загальна сума заборгованості відповідача по кредиту становить 58 166,72 грн., яка складається із наступних складових: 
21 790,27 грн. - заборгованість за тілом кредиту,
в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту;
21 790,27 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;
0,00 грн. - заборгованість з нарахованими відсотками;
0,00. - заборгованість за простроченими відсотками;
7 614,40 грн. - заборгованість з відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України;
28 762,05 грн. - нарахована пеня;
0,00 грн. - нараховано комісії.
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , останне збільшення кредитного ліміту було 13 жовтня 2017 року до 17 000 грн. (а.с.22).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що 12 березня 2012 року відповідачем ОСОБА_1 було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, у якій заповнено графи особистих даних та зазначений кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка «Універсальна» 1 000 грн. (а.с. 24). 
Підписанням вказаної Анкети-заяви відповідач згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які видані йому у письмовому вигляді та розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою www.privatbank.ua, з якими він зобов`язався ознайомлюватися регулярно.
При цьому, зазначена Анкета-заява не містить посилань на конкретні умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредиту, просив у тому числі, крім суми кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку простроченої кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку як невід`ємні частини спірного договору.
Проте, в матеріалах справи відсутні належні та об`єктивні докази про те, що саме ці Умови та Тарифи розумів відповідач, ознайомився і погодився саме з ними, підписуючи відповідну заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків і неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи, Умови та правила банківських послуг, які діяли для всіх, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Підстави вважати, що сторони обумовили відсотки за користування кредитом та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань відсутні.
Отже, ці Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року№ 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013  у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах Верховний Суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131св19).
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «ПриватБанк», загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 становить 58 166,72 грн., яка складається із наступних складових: 
21 790,27 грн. - заборгованість за тілом кредиту,
в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту;
21 790,27 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;
0,00 грн. - заборгованість з нарахваними відсотками;
0,00. - заборгваість за простроченими відсотками;
7 614,40 грн. - заборговність з відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України;
28 762,05 грн. - нарахована пеня;
0,00 грн. - нараховано комісії.
Отже, звертаючись до суду з позовом, ПриватБанк довів факт отримання кредитної карти ОСОБА_1 , користування нею відповідачем, а також довів право на стягнення поточного тіла кредиту, однак в силу відсутності боргу у вказаний позивачем період, що підтверджено випискою по рахунку відповідача, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для стягнення заборгованості по тілу кредиту.
Як зазначалось вище апеляційним судом, згідно даних розрахунку заборгованості - заборгованість за поточним тілом кредиту відповідача становить – 0,00 грн., а у вказаних Умовах правилах надання банківських послуг та і в анкеті-заяві відсутнє поняття «прострочене тіло кредиту».
Зважаючи на те, що у відповідача ОСОБА_1 відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту, тому відсутня заборгованість і за рештою позовних вимог.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №720/1349/19.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредиту та заборгованості за простроченими відсотками та пенею, однак колегія суддів не погоджується із мотивами такої відмови, тому рішення суду підлягає зміні із викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376,381, 382, 383,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 грудня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                                  О.В. Карпенко

Судді                                 Л.І. Василенко
                                                                       
                                                                        Л.В. Нерушак

/повний текст постанови виготовлений 31 березня 2021 року/