ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11314/20                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Єгорової Н.М.,
суддів                    - Коротких А.Ю., Федотова І.В.,
при секретарі                    - Казюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Досвід 2002" до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИЛА:
У травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Офісу великих платників податків ДПС, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28 лютого 2020 року №0000980501, №0000990501.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що під час проведення перевірки відповідачем не виявлено недоліків у наданих позивачем до перевірки первинних документах, складених по фінансово-господарським операціям. При цьому наголосив, що послуги придбані позивачем у фізичних осіб-підприємців були в подальшому реалізовані позивачем в ході здійснення своєї господарської діяльності. доказів наявності вироку суду відносно будь-кого - позивача та контрагентів за ознаками злочинів, передбачених статтями 205, 212 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво), відповідачем не надано, а договори, укладені позивачем з даними товариствами до теперішнього часу у судовому порядку не визнано недійсними.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Офіс ВПП звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю. Свої доводи обгрунтовує тим, що фінансово-господарські операції позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «МИД 9000», Товариством з обмеженою відповідальністю «ТФ «Долина Мрій», Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Охорона престиж», Товариством з обмеженою відповідальністю «Мелерс Тренд» неможливо підтвердити стосовно реального часу здійснення операцій, наявності трудових ресурсів та основних засобів. Вказує на те, що засновники контрагентів позивача заперечують свою участь у здійсненні фінансово-господарській діяльність названих товариств.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому, вказує на те, що наведене судом першої інстанції обгрунтування є вичерпним, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не свідчать про його помилковість. Звертає увагу на те, що висновки акту перевірки не містять чіткої та достовірної інформації про факт порушення позивачем вимог чинного законодавства, а досліджувана відповідачем інформація   стосується виключно діяльності контрагентів товариства з іншими суб`єктами господарювання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що Офісом великих платників податків ДПС проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Досвід 2002" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2019 року та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2019 року, за результатом якої складено акт від 11 лютого 2020 року №279/28-10-14-01-02/32251657 (далі - акт перевірки).
Так, перевіркою встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Досвід 2002":
- підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, абзацу 3 статті 4, пункту 1 статті 11 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», пункту 8 розділу ІІ, пункту 3 розділу ІІІ, абзацу 7 пункту 6 розділу ІІІ Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», П(С)БО16 «Витрати», в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 1   263   730,0 грн.;
-пунктів 198.1, 198.3 статті 198, пункту 201.10 статті 201 податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 688   875,0 грн.
-підпункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, в результаті чого допущено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки витань щодо подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями та з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платників податків, суми утриманого з них податку, які призвели до зміни платників податків. 
Вказані висновки перевірки ґрунтуються на такому:
-позивачем включено до витрат за 3 квартал 2019 року вартість будівельно-монтажних та зварювальних робіт, по яким не визнано доходу, для отримання якого вони здійснювались (відсутність реалізації будівельно-монтажних та зварювальних робіт);
-відсутність основних засобів, трудових ресурсів, основних засобів, виробничих потужностей у Товариства з обмеженою відповідальністю «МИД 9000», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Охорона престиж»;
-згідно даних Єдиного реєстру судових рішень, встановлено наявність кримінального провадження №32019230000000003 від 16 січня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 205-1 Кримінального кодексу України, в ході досудового розслідування якого встановлено, що невстановлені особи у період 2018-2019 роки перебуваючи на території міста Києва та Київської області з метою прикриття незаконної діяльності, використовуючи паспортні дані ОСОБА1 через уповноважені органі  з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, систематично здійснюють перереєстрацію фіктивних підприємств із зазначенням їх податкових адрес на території Херсонської області, в тому числі Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Долина Мрій»; 
-згідно даних Єдиного реєстру судових рішень, встановлено наявність кримінального провадження №32015100000000141 від 09 червня 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтею 27 частина 5, статтею 212 частина 3, статтею 212 частини 1, 3 Кримінального кодексу України, в ході досудового розслідування якого встановлено, що службова особа та засновник Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Долина Мрій» при сприянні службової особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій-Трейд» находячись на території міста Києва в період часу січень 2014 року - квітень 2016 року при проведенні фінансово-господарських операцій із підприємствами «конвертаційного центру», які мають ознаки фіктивності та надають послуги з мінімізації податкових зобов`язань підприємствам реального сектору економіки, по формуванню податкового кредиту, умисно ухилились від сплати податку на додану вартість в сумі 4   353   927,56 грн, що призвело до фактичного ненадходження до державного бюджету коштів в особливо великому розмірі; 
-пересортицю придбаного та реалізованого Товариства з обмеженою відповідальністю «Мелерс Тренд» товару. 
На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 28 лютого 2020 року:
№0000980501, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1   895   595,0 грн (за основним платежем 1   263   730,0 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 631   865,0 грн.),
№0000990501, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1   033   313,0 грн (за основним платежем 688   875,0 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 344   438,0 грн).
Рішенням Державної податкової служби України від 15 травня 2020 року скаргу позивача залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення від 28 лютого 2020 року №0000980501, №0000990501.
На підставі встановлених вище обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не виконав, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці  другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Отже, наведеними нормами передбачено, по-перше, обов`язок платника податків вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, а також надавати посадовим особам контролюючого органу документи, необхідні для проведення контролюючим органом перевірки, крім випадків їх виїмки або іншого вилучення правоохоронними органами.
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. 
Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства визначено Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318.           Відповідно до пункту 7 П(С)БО 16 «Витрати», витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені, але якщо такі витрати неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, вони відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому були здійснені.
На підставі актів про надання послуг формуються витрати періоду як: 
1) витрати виробництва (рахунок 23 «Виробництво»);
2) загальновиробничі витрати (рахунок 91 «Загальновиробничі витрати»);
3) витрати на збут (93 «Витрати на збут»);
4) інші витрати операційної діяльності (94 «Інші витрати операційної діяльності»).
Таким чином, у податковому обліку загальновиробничі витрати, які згідно з вимогами положень (стандартів) бухгалтерського обліку відносяться на собівартість виготовлених і реалізованих товарів (робіт, послуг), визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.
Як було вірно зазначено судом першої інстанції, основними видами діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Досвід 2002"  є, зокрема, будівництво житлових і нежитлових будівель (основний), виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкцій.
Так, матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що позивачем укладено наступні договори підрядних робіт:
від 26 квітня 2018 року №26/04/2016 з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 , 
від 25 квітня 2018 року №25/04/2018 з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , 
від 03 квітня 2019 року №03/07/2019-Крм з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 , 
від 10 липня 2019 року №10/07/2019-Вп з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 .
Як вказано в акті перевірки, в бухгалтерському обліку позивача вищенаведені господарські операції позивача в 3 кварталі 2019 року відображено такими проводками: Дт91 Кт631 3   634   583,38 грн; Дт90 Кт91 3   634   583,38 грн; Дт79 Кт90 3   634   583,38 грн.
Колегія суддів звертає увагу на те, що під час проведення перевірки відповідачем не виявлено недоліків у наданих позивачем до перевірки первинних документах, складених по фінансово-господарським операціям з названими вище контрагентами. При цьому, послуги придбані позивачем були в подальшому реалізовані останнім в ході здійснення своєї господарської діяльності. 
З урахуванням наведеного, колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції, що при відображенні витрат за вказаними вище договорами до витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені, позивач діяв відповідно до вказаних норм пункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України.
Крім того, відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу3 України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, вказаними нормами права визначено підстави, за яких платник податків має право на віднесення сплачених сум податку на додану вартість у вартості товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту підприємства. До таких підстав віднесено: наявність господарської операції, наслідком якої є поставка товарів (робіт, послуг), понесення витрат, у зв`язку з господарською діяльністю платника, сплата (нарахування) податку на додану вартість у вартості товарів (робіт, послуг), факт понесення витрат та сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними первинними документами.
Обов`язковою умовою виникнення у платника права на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів. При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.
Водночас, товарно-матеріальні цінності, передані суб`єктові господарювання безкоштовно призводять до збільшення активу та зростання майбутніх економічних вигод, відповідно, визнаються доходом платника.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
У постанові від 16 липня 2019 року у справі № 802/2618/14-а Верховний Суд зазначив, що подані платником документи повинні достовірно підтверджувати реальність господарських операцій та інші обставини, з якими законодавець пов`язує право платника на податкову вигоду.
При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Окремою підставою для висновку про відсутність у платника податків права на отримання податкових переваг є відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій, недоліки таких документів, складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій, відображення у первинних документах недостовірних даних або даних, які неможливо віднести до операцій, що перевіряються.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що податковим законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, складенням яких мають опосередковуватись ти чи інші господарські операцій. Однак критерієм формування податкового кредиту з ПДВ є можливість на підставі наявних документів зробити беззаперечний висновок про реальність господарської операції.
Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.
Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Отже, лише за умови підтвердження первинними документами господарських операцій, які є об`єктом оподаткування, платник податків має право на відображення результатів таких операцій у бухгалтерському обліку, на даних якого ґрунтується податкова звітність.
Враховуючи вищевказані норми законодавства, первинні документи, які складені суб`єктами господарської діяльності на операції, що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненої операції не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку.
Тому, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, правомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість, суди попередніх інстанцій повинні були встановити зміст господарських операцій, договірні умови, фактичний порядок надання поставок, обсяги і зміст, мету придбання, належним чином дослідити первинні бухгалтерські документи, складені щодо господарських операцій, з`ясувати, чи розкривають первинні документи зміст операцій, та оцінити такі докази кожний окремо та у їх сукупності, а також у сукупності з іншими доказами у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МИД 9000» (підрядник) укладено договір від 24 травня 2018 року №24/05/2018-КАЛ, предметом якого є виконання підрядником зобов`язань за завданням замовника своїми силами на свій ризик, а при необхідності силами субпідрядників з матеріалів замовника загально-будівельних робіт на об`єкті: «Будівництво комплексу будівель і споруд для виробництва будівельних матеріалів за адресою: смт. Калинівка, Київська область, Васильківський район, вулиця Індустріальна, 7» відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації в обумовлений договором строк.
Так, матеріалами справи підтверджено, що позивачем було надано до перевірки акти приймання виконаних будівельних робіт.
При цьому, доводи апелянта про відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «МИД 9000» ліцензії Державної архітектурно-будівельної інспекції України на право здійснення господарської діяльності, пов`язаної із створення об`єктів архітектури спростовано наявною в матеріалах справи копією відповідної ліцензії Державної архітектурно-будівельної інспекції України.
Щодо посилання відповідача на відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «МИД 9000» достатніх матеріальних та трудових ресурсів, на думку суду, дана обставина не може свідчити про невиконання суб`єктом господарювання договірних зобов`язань, з огляду на наступне. 
Крім іншого, Верховний Суд в постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки зокрема залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Водночас, відсутність достатніх (саме на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів не може беззаперечно свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань.
Колегія суддів зауважує, що залучення матеріальних та трудових ресурсів для постачання товару для позивача могло відбуватись без оформлення трудових відносин з працівниками та без укладання відповідних цивільно-правових договорів щодо залучення матеріальних ресурсів. У такому разі може йти мова про порушення контрагентами позивача вимог законодавства при оформленні відносин з отримання певних ресурсів.
Крім того, в акті перевірки вказано, що позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Охорона престиж» на підставі видаткових накладних від 21 грудня 2016 року №РН-0001177, від 29 грудня 2016 року №РН-0001231 та з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мелерен» на підставі видаткових накладних: від 24 квітня 2017 року №РН-0000093, №РН-0000076, від 05 липня 2017 року №РН-0000369, від 18 серпня 2017 року №РН-0000632, від 31 травня 2018 року №РН-0000616, від 20 червня 2018 року ПН-710, від 03 липня 2018 року №РН-0000764, від 08 листопада 2018 року №№РН-0001420.
Крім іншого, в акті перевірки вказано, що позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю  «Торгова фірма «Долина Мрій» на підставі видаткових накладних  від 10 жовтня 2016 року №9511, від 31 жовтня 2016 року №10388, від 08 листопада 2016 року №10781, від 16 листопада 2016 року №11196, від 07 грудня 2016 року №12149, від 23 грудня 2016 року №13015, від 16 січня 2017 року №281, від 16 січня 2017 року №282, від 24 січня 2017 року №654, від 14 лютого 2017 року №1447, від 20 лютого 2017 року №1672, від 06 березня 2017 року №2172, від 27 березня 2017 року №3025, від 28 березня 2017 року №3054, від 30 березня 2017 року №3211, від 04 квітня 2017 року №3324, від 18 квітня 2017 року №3841, від 31 травня 2017 року №5273, від 06 червня 2017 року №5364 (номенклатура - канцелярія). 
Щодо доводів відповідача, що директор та засновник Товариства з обмеженою відповідальністю  «Торгова фірма «Долина Мрій» є засновником, директором та головним бухгалтером  інших товариств, судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що відповідно до частини 1 статті 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.
Посилання відповідача на кримінальне провадження №32019230000000003 від 16 січня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 205-1 Кримінального кодексу України, та кримінальне провадження №32015100000000141 від 09 червня 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтею 27 частина 5, статтею 212 частина 3, статтею 212 частини 1,3 Кримінального кодексу України, щодо посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю  «Торгова фірма «Долина Мрій», судом апеляційної інстанції оцінюються критично з огляду на те, що відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Водночас, жодного з документів, передбачених ч. 6 ст. 78 КАС України, щодо згаданих кримінальних проваджень, Офісом ВПП надано не було. 
Крім того, згідно постанови Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 810/3790/17 податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.
Правовідносини контрагентів із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, на які посилається відповідач, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть свідчити про нереальність господарських взаємовідносин, які є предметом дослідження у цій справі (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 820/7293/13-а).
Судова колегія також акцентує увагу на принципі індивідуальної відповідальності за вчинене порушення (частина друга статті 61 Конституції України).
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2007 у справі "Інтерсплав проти України", якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом. 
При цьому суд апеляційної інстанції погоджується наолошує, що приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.
Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини у справі «Булвес проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив:
« 70. І, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.
71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».
Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11 грудня 2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».
З огляду на викладене, судова колегія суддів наголошує, що можливе порушення контрагентом позивача податкової дисципліни не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем та його контрагентами не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, а тому позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від  28 лютого 2020 року №0000980501, №0000990501 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
          
Головуючий суддя                                                                      Н.М. Єгорова

Судді                                                                                           А.Ю. Коротких 
                                                                                          
                                                                                                    І.В. Федотов

Повний текст постанови складено "25" січня 2021 року.