ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/5675/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
          суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши у порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року (суддя Сацький Р.В., повне судове рішення складено 20.10.2020) у справі №280/5675/20 за позовом   ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області в особі Бердянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії ,- 

                                                    в с т а н о в и В:

           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати протизаконною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області в особі Бердянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області щодо ненарахування та невиплати позивачу страхових виплат за період з 01.05.2014 по 31.10.2019 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу страхові виплати за вказаний період.
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він має статус внутрішньо переміщеної особи та починаючи з листопада 2019 року перебуває на обліку у відповідача як отримувач щомісячної страхової виплати як потерпілий на виробництві. Вказував, що у період з 01.05.2014 по 31.10.2019 страхові виплати йому не виплачувались, у зв`язку з чим звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату невиплачених сум, однак ані відповіді, ані страхових виплат за минулий період не отримав. Вказану бездіяльність відповідача вважав незаконною, та такою, що суперечить Конституції України та іншим нормативно-правовим актам України. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі. Рішення суду фактично мотивовано тим, що відповідач, не виплачуючи позивачу страхові виплати за спірний період, з огляду на його статус внутрішньо переміщеної особи та посилаючись на нормативно-правові акти, що фактично звузили права позивача та зробили їх реалізацію залежною від певних обставин, порушив право позивача на їх отримання. При цьому  це право є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 Не погодившись з рішенням суду, відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення 
суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо допущення відповідачем в спірному випадку протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати позивачу страхових виплат за період з 01.05.2014 по 31.10.2019. Скаржник вказує на те, що судом при вирішенні справи не взято до уваги, зокрема, положення п.15 Порядку №365, згідно яких суми страхових виплат, які не виплачені за минулий період, виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Крім цього,  скаржник вказує на те, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області в особі Бердянського відділення не є належним відповідачем у цій справі, оскільки справа позивача, формувалась та знаходилась до початку антитерористичної операції у Слов`янському міському відділенні Управління в Донецькій області, до якого, як вважає скаржник, і має бути заявлена вимога про нарахування та виплату спірних сум.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , є пенсіонером за віком та потерпілим на виробництві, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку на виробництві з ступенем втрати професійної працездатності 20 % безстроково, а також довідкою МСЕК про втрату працездатності.
Згідно довідки від 14.11.2019 № 2320-5000230202 ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою та місце його проживання АДРЕСА_1 .
З листопада 2019 року по теперішній час ОСОБА_1 перебуває на обліку у Бердянському відділенні управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, де до теперішнього часу отримує соціальні виплати.
В період з травня 2014 року по жовтень 2019 року ОСОБА_1 страхові виплати не отримував, оскільки не перебував на обліку у жодному з відділень відповідача з підстав того, що Макіївським міським відділенням у Совєтському районі йому виплати були зупиненні, а Слов`яським відділенням Донецької області згідно рішення адміністративної комісії Виконавчої дирекції Фонду від 01.11.2015 з 1 грудня 2015 року призупинило здійснення нарахування та виплату страхових виплат потерпілим на виробництві, як відділення, яке переміщене на територію, що контролюється українською владою та на яке покладено обов`язок виконувати функції переміщеного Макіївського міського відділення у Совєтському районі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.
08.07.2020 позивач звернувся до відділення, де перебуває на обліку, а саме у Бердянське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області з заявою про виплату та нарахування йому за період з травня 2014 року по жовтень 2019 року невиплачених сум страхових виплат, однак, як стверджує позивач, відповіді він не отримав, а також не отримав вищезазначених сум за минулий період. 
Вважаючи таку бездіяльність відповідача незаконною, позивач звернувся до суду із даним позовом.
За наслідками перегляду рішення суду, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає  Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV  (далі Закон №1105-XIV).
За змістом п. 2 ч. 1  ст. 16 Закону № 1105-XIV, застрахована особа має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.
Статтею 36 Закону №1105-XIV     визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Страхові виплати складаються із, зокрема, страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата).
Частиною першою статті 47 № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду     або рішення суду:
1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;
2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.
Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п`ята      статті 47 Закону № 1105-XIV).
Як встановлено судом позивач має зареєстрований страховий випадок трудове каліцтво, що стався 04.08.2000 року. Згідно довідки МСЕК позивачу 29.11.2011 встановлена стійка втрата професійної працездатності 20% безстроково. З цих підстав позивачу з 29.11.2011 виплачуються страхові виплати.
Також, позивач має  статус внутрішньо переміщеної особи, та місцем його проживання є АДРЕСА_1 .
Пунктом 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV визначено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п.3.1 розділу ІІІ Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для внутрішньо переміщених осіб  затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування України 12.12.2018 № 27 (далі  -  Порядок № 27) внутрішньо переміщені особи мають право на продовження раніше призначених страхових виплат у робочому органі виконавчої дирекції Фонду або його відділенні за фактичним місцем проживання (перебування).  
Як свідчать матеріали справи відповідачем 24.12.2019 принято постанову про продовження позивачеві виплати раніше призначеної щомісячної страхової суми з 01.11.2019 року. В той же час, за заявою позивача, виплата страхових сум за минулий період з травня 2014 року по жовтень    2019 року відповідачем не здійснена. 
Скаржник, в якості підстави для невиплати заборгованості по страховим виплатам та в обґрунтування апеляційної скарги, посилається на положення пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 (у редакції постанови Кабінета Міністрів України №335 від 25 квітня 2018 року), згідно якого суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
З приводу таких аргументів суд апеляційної вважає  за необхідне зазначити наступне.
Так,   як зазначено вище відповідно до пункту 1 частини першої та другої  статті 47 Закону № 1105-XIV  страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі  постанови цього Фонду  або рішення суду потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.
За приписами ч. 7  ст. 47 Закону № 1105-XIV  якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому  статтею 34 Закону України "Про оплату праці".
За змістом частин першої, другої  статті 7 Закону № 1706-VII  для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. 
Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Таким чином,  бездіяльність відповідача щодо ненархуванн та невиплати    позивачеві страхових виплат  за період  з 01.05.2014 по 31.10.2019 суперечать вимогам  ст. 7 Закону № 1706-VII    та фактично обмежують передбачене  Законом № 1105-XIV  право позивача на своєчасне отримання в повному обсязі страхових сум, тобто є дискримінаційними з огляду на отримання    статусу внутрішньо переміщеної особи.
Суд апеляційної інстанції    зауважує, що постанови Кабінету Міністрів України,    на які посилається скаржник, не є  законом, а тому зазначені підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
Частиною другою  статті 20 Закону № 1706-VII  визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.
Суд першої інстанції правильно вказав на те, що за змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. 
Згідно з пунктом 6 частини першої  статті 92 Конституції України  виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення. 
Суд апеляційної інстанції також враховує, що на даний час окремий порядок щодо виплати страхових коштів за минулий період внутрішньо переміщеним особам Кабінетом Міністрів України не прийнятий.
При цьому, на переконання колегії суддів, не прийняття Кабінетом Міністрів України зазначеного вище окремого порядку не може бути правовою підставою для позбавлення особи права на отримання страхових виплат, яке прямо передбачено законодавством, та особа не може нести негативних наслідків у зв`язку із невиконанням органів держави обов`язків у сфері соціального захисту. Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати страхових виплат особі за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права. 
Оскільки у спірних відносинах виконання обов`язку по нарахуванню та виплаті страхових виплат покладено на державу в особі відповідача, то саме останній повинен нести відповідальність від імені держави.
Крім того, частиною першою  статті 46 Закону № 1105-XIV  визначені підстави для припинення страхових виплат і надання соціальних послуг, та жодна із таких підстав у спірних правовідносинах не підлягає застосуванню.
Також, слід зауважити, що Постановою Кабінету Міністрів України N 335 від 25 квітня 2018 року, затверджено зміни, що вносяться до  постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365, а саме:
- "пункт 15 викласти в такій редакції: "15. Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України." (підпункт 2 пункту 1);
- "пункти 16 і 18 доповнити реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України." (підпункт 2 пункту 2).
Разом з тим, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.06.2019 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 року у справі № 640/18720/18 визнано протиправними та нечинними підпункт 2 пункту 1, підпункт 2 пункту 2  постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 25 квітня 2018 року  "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365" в частині, що стосується сум невиплачених пенсій.
Отже, положення нормативно-правового акту, на який посилається відповідач, втратили чинність з 07.11.2019 року. 
Європейський суду з прав людини в рішенні від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10, п. 52 рішення), а також в рішенні від 19 червня 2012 року у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v.Georgia, заява № 17767/08, п. 72), зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
Європейський суд з прав людини зазначив, що в контексті статті 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  поняття «майно» охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 рішення від 02.03.2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма  закону, тобто встановлена  законом  норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність. Таким чином, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань».
Невиплатою позивачу страхових виплат за минулий період з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.
Бездіяльністю відповідача порушено право позивача на отримання страхових виплат, на що позивач мав законні очікування.
Отже, суб`єкт владних повноважень, не виплачуючи позивачу страхові виплати за минулий період з огляду на його статус внутрішньо переміщеної особи та посилаючись на нормативно-правові акти, що, фактично звузили його права та зробили їх реалізацію залежною від певних обставин, порушив право позивача на їх отримання, при цьому це право є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (право власності).
З огляду на наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що бездіяльність відповідача  щодо невиплати позивачу страхових виплат за спірний минулий період підлягає визнанню протиправною, а порушені права - відновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу страхові виплати за період їх невиплати.
Щодо посилань скаржника про те, що належним відповідачем в цій справі має бути саме Управління в Донецькій області, колегія суддів зазначає наступне.
07 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей", якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області (далі - Порядок № 595).
Пунктом 8 Порядку № 595 визначено, що особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
З огляду на вищенаведені норми вбачається, що особа, яка бажає надалі отримувати належні їй суми, в тому числі суми страхових виплат повинна переміститись на контрольовану українською владою територію для вирішення питання отримання соціальної виплати (пенсії), за місцем фактичного знаходження звернутись до відповідного відділення Фонду та надати заяву про виплату недоотриманих сум, а також довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.
11 грудня 2014 року правління Фонду на виконання  постанови КМУ від 01 жовтня 2014 року № 531  прийняло постанову № 20 "Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції". Як зазначено в  преамбулі цієї постанови, вона прийнята з метою забезпечення безперервності та першочерговості одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві (членами їх сімей), які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції.
Як зазначено в пункті 1 цього Порядку, він поширюється на фізичних осіб, які постійно проживають в Україні, яких змусили або які самостійно покинули своє місце проживання внаслідок (або з метою уникнення) негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру і які мають право на страхові виплати та страхові витрати на медичну і соціальну допомогу відповідно до  Закону № 1105-XIV  за фактичним місцем проживання (перебування) (якщо страховий випадок настав до моменту переміщення).
Виходячи з вищевикладеного, постановами КМУ № 531, 637 та 595, а також постановою Правління Фонду від 11 грудня 2014 року № 20 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення антитерористичної операції, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам, а тому з урахування вказаного саме  на Бердянське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій області,  на обліку в якому перебуває позивач за фактичнем місцем проживання, має бути покладено обов`язок нарахувати та виплатити позивачу раніше призначені страхові виплати за минулий період.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції судового рішення
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -                                                        
                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року по справі №280/5675/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 19.01.2021р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк