Справа № 463/3724/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/3060/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Провадження № 22-ц/811/3271/19
Категорія:3

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_1 , що також представляє інтереси позивачки ОСОБА_2 , представників відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представниці відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради – Мартиняк Р.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Стрепка Н.Л. від 25 липня 2019 року та апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Стрепка Н.Л. від 06 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а : 

       рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання до вчинення дій – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 3 000 (три тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу. Компенсовано за рахунок держави ОСОБА_3 3 000 (три тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Додатковим рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2019 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 про ухвалення додаткового судового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання до вчинення дій – відмовлено.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2019 року оскаржив ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення є упереджене, неправомірне та незаконне, ухвалене з грубим порушенням ЦПК України та ЦК України. Зазначає, що із матеріалів справи та інвентаризаційної справи будинку, заяв, актів, розпоряджень вбачається, що на момент прийняття будинку до експлуатації спірні приміщення були неізольованими підвальними коридорами загального користування, в яких знаходились інженерні комунікації – тобто допоміжними. Вказує, що всупереч п.1 ч.1 ст. 264 ЦПК України суд першої інстанції під час ухвалення рішення не вирішив взагалі чи мало місце така обставина, як самовільне захоплення ОСОБА_3 смуги шириною близько 0,8 м. та довжиною 2,90 м у приміщенні V де і знаходився каналізаційний колектор будинку. Щодо стягнення правничої допомоги в сумі 3000 гривень зазначає, що жодних оригіналів банківських документів підтверджуючих оплату зарахування коштів тощо в сумі 10 000 грн. від ОСОБА_3 ОСОБА_4 надано не було. А відтак правнича допомога задоволенню не підлягала взагалі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення є упереджене, неправомірне та незаконне, ухвалене з грубим порушенням ЦПК України та ЦК України. Зазначає, що із матеріалів справи та інвентаризаційної справи будинку, заяв, актів, розпоряджень вбачається, що на момент прийняття будинку до експлуатації спірні приміщення були неізольованими підвальними коридорами загального користування, в яких знаходились інженерні комунікації – тобто допоміжними. Вказує, що всупереч п.1 ч.1 ст. 264 ЦПК України суд першої інстанції під час ухвалення рішення не вирішив взагалі чи мало місце така обставина, як самовільне захоплення ОСОБА_3 смуги шириною близько 0,8 м. та довжиною 2,90 м у приміщенні V де і знаходився каналізаційний колектор будинку. Натомість ОСОБА_3 , здійснюючи об`єднання квартир та приєднання приміщень IV та V згідно розпорядження ЛРА ЛМР №593, захопила смугу (08Х2,90м) у приміщення V шляхом замурування каналізаційного колектора та вимурування стіни на 0,8 метра в сторону двору будинку з встановленням на ній металевих дверей. Вказує, що ОСОБА_3 надавалися в оренду приміщення IV та V з технічного паспорту та інвентаризаційної справи будинку вбачається чітка різниця у розташуванні вимурованої стіни зокрема у приміщенні на 0,8 метра в сторону двору будинку. Щодо його права власності на квартиру АДРЕСА_1 суд першої інстанції в рішенні дійшов помилкового висновку, оскільки у відповіді на відзив від 05 лютого 2019 року ним було перечислено ряд справ, у яких його було визнано співвласником квартири АДРЕСА_1 , рішення яких ним були оголошені у судовому засіданні 12 квітня 2019 року. Щодо стягнення правничої допомоги в сумі 3000 гривень зазначає, що жодних оригіналів банківських документів підтверджуючих оплату зарахування коштів тощо в сумі 10 000 грн. від ОСОБА_3 ОСОБА_4 надано не було. А відтак правнича допомога задоволенню не підлягала взагалі. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з позивачів на користь відповідача додаткові судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 750, 00 грн. Зазначає, що не погоджується з висновками суду викладеними в оскаржуваному додатковому рішенні. Вказує, що адвокатом Шпаком В.В. на виконання підписаного сторонами Договору про правову допомогу №09/18-1 від 01.09.2018, з врахуванням Додаткової угоди від 01.09.2018, в період з 01.09.2018 по 14.12.2018 було надано відповідачу послуги на суму 10 000 грн., обсяг та вартість яких визначено в Акті приймання-передачі наданих послуг від 14.12.2018, які оплачено клієнтом 14.12.2018, що підтверджується Квитанцією до прибуткового касового ордеру №1 від 14.12.2018. Вважає, що при прийнятті оскаржуваного додаткового рішення, судом не враховано, що відповідачем в період з 15.12.2018 по 25.07.2019 понесено додаткові фактичні витрати на забезпечення явки представника у 6 судових засіданнях, докази на підтвердження яких не були предметом дослідження при винесенні судом рішення 25.07.2019. Крім того, понесені відповідачем витрати у зазначений період пов`язані з складанням представником процесуальних документів по справі, ознайомлення з матеріалами справи, направленням адвокатських запитів з метою збирання доказів, підготовкою до дослідження доказів, тощо. Зазначені вище витрати є дійсними та необхідними, оскільки процесуальним законодавством покладено на сторону відповідача обов`язок участі в судових засіданнях по справі та подання пояснень та підтверджуючих їх доказів у випадку заперечення позовних вимог. Також, судом не надано належної оцінки складності даної справи, обсягу досліджуваних доказів та значенню справи для відповідача. Адже в межах даної справи витребувано технічну документацію на будинок, яка є доволі об`ємною, що вимагало від сторін та їх представників додаткових затрат на вчинення дій по її дослідженню, на предмет статусу спірних приміщень. Важливість даної справи для відповідача полягала в тому, що позивачем фактично оспорюється належне відповідачу право власності на квартиру, яка утворилась за рахунок приєднання підвальних приміщень, правомірність набуття яких оспорюється позивачами. Зазначає, що суд відмовляючи у винесенні додаткового рішення не ставив під сумнів реальність наданих адвокатом послуг, їх обсяг чи вартість, не зазначає про відсутність документів на підтвердження понесених відповідачем витрат, а обмежився висновком про їх не співмірність, жодним чином не обґрунтувавши такий висновок. 
В судове засідання,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та представник Львівської міської ради не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності зважаючи на те, що такі повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що інтереси позивачки ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні захищали представники.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання своєї апеляційної скарги та скарги ОСОБА_2 та в заперечення апеляційної скарги ОСОБА_4 , представників відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в заперечення апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та на підтримання скарги ОСОБА_4 , представниці відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради – Мартиняк Р.М. – в заперечення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, відповідей на відзив, заяви про уточнення позовних вимог, заперечення на відповіді на відзив, апеляційних скарг, відзивів на них, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, – колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, а апеляційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 підлягають до часткового задоволення з таких підстав. 
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року №4, ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»,ч.3 ст. 4 ЖК України, ч.1,5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року (Закону №475/97 ВР), ст. 321 ЦК України, рішення ЄСПЛ «Серявін та інші проти України» (№4909/04), «Руіс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29,п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, ст. 10, 141 ЦПК України, п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що стверджується копією договору міни квартир від 16 жовтня 2000 року. 29 грудня 2006 року Личаківська районна адміністрації Львівської міської ради прийняла розпорядження № 2366 «Про надання нежитлових приміщень в оренду під господарські потреби на АДРЕСА_2 », відповідно до якого ОСОБА_3 надано в оренду підвальні приміщення під інд. IV пл. 14,2 кв.м., інд. V пл. 6,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_2 для господарських потреб терміном на три роки. В журналах внутрішніх обмірів і підрахунків площ приміщень станом на 1959 рік, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок на АДРЕСА_2 приміщення з індексом IV, V позначені як службові. Матеріали інвентаризаційної справи не містять будь-яких інших первинних правовстановлюючих документів, щодо зміни статусу вказаних приміщень. Крім того, матеріали інвентаризаційної справи на будинок на АДРЕСА_2 містить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 13598546 від 16 лютого 2007 року наданий Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради для укладення договору оренди на нежитлові приміщення в підвалі ІV/14,9 кв.м.; V/5,7 кв.м., загальною площею 20,6 кв.м. 18 травня 2007 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 укладено договір оренди № Л-5332-7 приміщень, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 20,6 кв.м. з індексом приміщень IV, Vа, відповідно до технічного паспорта ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 16 лютого 2007 року. 15 листопада 2007 року Львівська міська рада прийняла Ухвалу № 1267 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу», пунктом 65 якої затверджено підвал площею 20,6 кв.м. як такий, що підлягає приватизації шляхом викупу ОСОБА_3 . В матеріалах інвентаризаційної справи на будинок на АДРЕСА_2 міститься витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 17098222 від 18 грудня 2007 року наданий Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради для відчуження нежитлових приміщень в підвалі з індексом приміщень IV, Vа, відповідно. 20 лютого 2008 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 було укладено договір № 1966 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу, а саме нежитлових приміщень загальною площею 20,6 кв.м. позначених в технічному паспорті складеному 16 лютого 2007 року ОКП ЛОР БТІ та ЕО номерами IV, Vа. З наявного в матеріалах реєстраційної справи на приміщення ІV та Vа в будинку  АДРЕСА_2 вбачається, що такі позначені як нежитлові. Під час судового розгляду суд встановив, що спірні приміщення, з первинних даних щодо таких, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи, мали статус нежитлових, а тому могли бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин і в результаті приватизації квартир в будинку на АДРЕСА_2 власники приватизованих квартир не набули права спільної сумісної власності на спірні приміщення. Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання, що ухвала Львівської міської ради № 1267 від 15 листопада 2007 року в частині приватизації способом викупу підвального приміщення на АДРЕСА_2 ОСОБА_3 прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства. На підставі вказаної ухвали укладено спірний договір купівлі-продажу, зареєстровано такий в Державному реєстрі правочинів, що стверджується витягом правочинів №5470262 від 20 лютого 2008 року та в подальшому відповідачем ОСОБА_7 зареєстровано право власності на спірні приміщення, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18269242 від 27 березня 2008 року, який міститься в матеріалах реєстраційної справи. У зв`язку з наведеним відсутні підстави для скасування зазначеної вище ухвали, договору та витяту з Державного реєстру правочинів № 5470262 від 20 лютого 2008 року. Враховуючи наведене, а також відсутність підстав для скасування за відповідачем ОСОБА_7 права власності на приміщення площею 20,6 кв.м. позначених в технічному паспорті складеному 16 лютого 2007 року ОКП ЛОР БТІ та ЕО номерами IV, Vа, а також беручи до уваги правовий статус спірних приміщень, а тому відсутні підстави визнавати за всіма співвласниками житлових приміщень квартир будинку АДРЕСА_2 права власності на спірні приміщення, а також зобов`язувати власників квартири АДРЕСА_3 за власні кошти привести спірні приміщення до попереднього стану. Крім того, суд зазначив, що позивач ОСОБА_1 не представив жодного доказу, що він є співвласником чи користувачем квартири АДРЕСА_1 , як і не представив документів, що ОСОБА_2 є його дружиною, щоб суд міг вважати вказану квартиру спільною сумісною власністю. У зв`язку з чим суд не може встановити факт порушення відповідачами прав чи інтересів ОСОБА_1 , що може бути самостійною підставою для відмови в позові вказаному позивачу. Окрім того, позивачами не представлено жодного доказу порушення їх прав чи інтересів відповідачем ОСОБА_6 , що також слугує самостійною підставою для відмови в задоволені позовних вимог до вказаного відповідача. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у процесуальних документах доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання, що в задоволені позову слід відмовити. Щодо клопотання позивача ОСОБА_1 відносно постановлення окремої ухвали, то таке не підлягає до задоволення, оскільки судом під час розгляду справи не встановлено порушень набуття відповідачем ОСОБА_7 спірних приміщень. Крім того, суд відхилив клопотання відповідачів ОСОБА_7 і ОСОБА_6 про застосування строків позовної давності як підставу для відмови в задоволені позовних вимог, так як суд прийшов до висновку, що в задоволені позову слід відмовити по суті заявлених вимог. Суд зазначив, що судові витрати сторін складаються з судового збору (сторони позивача, які не підлягають до відшкодування, оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову) та витрат на професійну правничу допомогу відповідача ОСОБА_7 . Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу ОСОБА_7 понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу, суд врахував обґрунтування розміру таких витрат і їх пропорційність до предмета спору, врахував ціну позову, значення справи для сторін, а також керуючись принципом пропорційності, суд вважав, що до відшкодування підлягають витрати в розмірі 6 000 гривень, з підтверджено понесених 10 000 гривень, які в рівних частках слід покласти на позивачів. А тому з позивача ОСОБА_2 в користь відповідача ОСОБА_7 слід стягнути 3 000 гривень, а 3 000 гривень слід компенсувати у відповідності до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України за рахунок держави, оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судових витрат на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Із змісту оскаржуваного додаткового рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2019 року вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема на ч.4, п.3 ч.1 ст. 270, ст.ст. 133, 137, ч.ч. 6, 8 ст. 141 ЦПК України, п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та відмовляючи в у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 1 вересня 2018 року уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Шпаком В.В., яким було визначено загальний орієнтований розмір судовий витрат у розмірі 13 750 грн. До матеріалів заяви про ухвалення додаткового рішення адвокатом Шпаком В.В. додано акти про надану правничу допомогу, а також квитанцію до прибуткового касового ордеру від 24 травня 2019 року (на суму 1000 грн) та квитанцію №67740149542215264941 від 27 липня 2019 року (на суму 12 814,07 грн), з яких вбачається, що ОСОБА_3 сплачено адвокату Шпаку В.В. 13 814,07 грн. Разом з тим, під час ухвалення рішення суду від 25 липня 2019 року з позивача ОСОБА_2 в користь відповідача ОСОБА_7 було стягнуто 3 000 гривень, а 3 000 гривень компенсовано за рахунок держави у відповідності до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судових витрат на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відтак, беручи до уваги наведене вище, те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує обґрунтування розміру таких, їх пропорційність до предмета спору, виходячи з ціни позову, значення справи для сторін, того факту, що на користь відповідача судом стягнуто 6 000 грн судових витрат, понесених останньою на професійну правничу допомогу, а також керуючись принципом пропорційності, суд вважав, що дана заява до задоволення не підлягає.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення та відповідно додаткове рішення суду, як похідне підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, 25.08.2018р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, третя особа приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Гриник І.Ю., у якому просили:
- визнати ухвалу Львівської міської ради №1267 від 15 листопада 2007 року в частині приватизації способом викупу підвалу площею 20,6 кв.м. на АДРЕСА_2 ОСОБА_3 – незаконною;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1966 від 20 лютого 2008 року; 
- скасувати ухвалу Львівської міської ради № 1267 від 15 листопада 2007 року в частині приватизації способом викупу підвалу площею 20,6 кв.м. на АДРЕСА_2 ОСОБА_3 ;
- скасувати витяг з Державного реєстру правочинів № 5470262 від 20 лютого 2008 року;
- визнати за всіма співвласниками житлових квартир будинку АДРЕСА_2 права спільної сумісної власності на приміщення за номером IV та V будинку площею 20,6 кв.м.;
- зобов`язати власників квартири АДРЕСА_3 за власні кошти привести приміщення за номером IV та V до попереднього стану згідно з а. 141 інвентаризаційної справи будинку.
Позивачі позовні вимоги мотивують тим, що будинок на АДРЕСА_4 1937 року забудови, чотирьохповерховий, в якому одинадцять житлових квартир у приватній власності та в підвальному приміщенні знаходиться нежитлове приміщення – скульптурна майстерня. Декілька років тому співвласники будинку перед входом у підвальне приміщення номер V встановили дерев`яні двері з метою захисту підвальних приміщень від періодичних крадіжок. Разом з тим, у лютому 2018 року позивачі дізналися, що у приміщенні номер V вимурувана стіна, на якій встановлені металеві двері. З відповіді на запит в ОКП ЛОР БТІ та ЕО позивачі дізналися, що підвальні приміщення номер ІV та V, площею 20,6 кв.м викуплені відповідачем ОСОБА_3 , а також отримали копії інвентаризаційної справи будинку, зокрема а.с. 4, 6, 77, 116, 140, 141, 146, 147, 150, 156, 157, 158, 164, 165. Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради позивачам скеровані копії наступних документів: договору купівлі-продажу № 1966 від 20 лютого 2008 року, витягу з державного реєстру правочинів №5470262 від 20 лютого 2008 року, технічного паспорта від 16 лютого 2007 року інвентарний номер 830, ухвали Львівської міської ради №1267 від 15 листопада 2007 року з додатком п. 65, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 грудня 2007 року № 17098222, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 лютого 2007 року № 13598400. Вищевказані документи підтверджують те, що приміщення номер ІV та V не є житловими, а підвальні коридори неізольовані, тобто допоміжні, через які співвласники будинку мали доступ до своїх підвалів, каналізаційного колектора будинку, загально будинкового лічильника та запірного вентиля центрального теплопостачання будинку, в цих приміщеннях також знаходиться технічне обладнання будинку – теплотраса центрального опалення будинку ЛМКП «Львівтеплоенерго». Власники квартири АДРЕСА_2 самовільно захопили ще частину приміщення номер V у вигляді смуги, чим позбавили співвласників будинку доступу до теплотраси центрального опалення будинку, каналізаційного колектора будинку, тобто позбавили права вільно користуватися спільним майном, на момент прийняття будинку в експлуатацію приміщення номер ІV було житловим, а приміщення номер V - коридором. Всупереч вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», рішенням Конституційного Суду України та Конституції України Львівська міська рада ухвалою № 1267 від 15 листопада 2007 року згідно з додатком п. 65 незаконно позбавила позивачів права спільної сумісної власності на приміщення номер ІV та V будинку, надавши ОСОБА_3 право викупу цих приміщень. Також зазначають, що витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13598400 від 16 лютого 2007 року, втратив чинність, оскільки житлові квартири вже перебували у приватній власності, а не власності Територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради. З урахуванням наведеного просили позов задовольнити.
Як вбачається із матерів справи та сторонами не оспорено та не спростовано, ОСОБА_2 є одноосібною власницею квартири АДРЕСА_1 з 2000 року, що стверджується, зокрема, копією договору міни квартир від 16 жовтня 2000 року (Т.1 а.с. 119).
Будь-яких даних про те, що вказана квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Так, у матеріалах справи відсутні докази про те, що на придбання вказаної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були витрачені спільні кошти (чи кожен із співвласників сплатив певну частину коштів про що ствердив ОСОБА_1 в суді). Перебуванні у шлюбі позивачів та набуття такого майна як спільного майна подружжям за час шлюбу ОСОБА_1 теж заперечив в суді.
В журналах внутрішніх обмірів і підрахунків площ приміщень станом на 1959 рік, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок на АДРЕСА_2 приміщення з індексом IV, V позначені як службові (а.с. 7 Інвентаризаційної справи). Тобто такі приміщення виконують службові функції, пов`язані з експлуатацією будинку.
Матеріали інвентаризаційної справи не містять будь-яких інших даних, які б вказували про зміну статусу вказаних приміщень чи їх функціонального призначення.
Крім цього, з Акту обстеження підвального приміщення за адресою АДРЕСА_5 , здійсненого 02.11.2020 року ЛКП «Господар» (Т.3 а.с. 226) на виконання ухвали апеляційного суду – вбачається, що у приміщенні V-12,2 проходять труби центрального опалення, гарячого і холодного водопостачання, крім цього у всіх обстежених підвальних приміщеннях, зокрема і у спірних приміщеннях V – 12,2 та IV – 23,2 проходить магістраль труб, яка живить стояки опалення, так як система опалення в будинку з нижньою розводкою.
29 грудня 2006 року Личаківська районна адміністрації Львівської міської ради прийняла розпорядження № 2366 «Про надання нежитлових приміщень в оренду під господарські потреби на АДРЕСА_2 », відповідно до якого ОСОБА_3 надано в оренду частину підвальних приміщень V – 12,2 та IV – 23,2, а саме 14,2 кв.м., приміщення під інд. IV та 6,4 кв.м. приміщення інд. V в будинку АДРЕСА_2 для господарських потреб терміном на три роки.
18 травня 2007 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 укладено договір оренди № Л-5332-7 приміщень, що знаходяться за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 20,6 кв.м. з індексом приміщень IV, Vа, відповідно до технічного паспорта ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 16 лютого 2007 року.
Також, 15 листопада 2007 року Львівська міська рада прийняла Ухвалу № 1267 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу», пунктом 65 якої затверджено підвал площею 20,6 кв.м. як такий, що підлягає приватизації шляхом викупу ОСОБА_3 
20 лютого 2008 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 було укладено договір № 1966 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу, а саме нежитлових приміщень загальною площею 20,6 кв.м. позначених в технічному паспорті складеному 16 лютого 2007 року ОКП ЛОР БТІ та ЕО номерами IV, Vа та в подальшому відповідачем ОСОБА_7 зареєстровано право власності на спірні приміщення, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18269242 від 27 березня 2008 року, який міститься в матеріалах реєстраційної справи.
З матеріалів реєстраційної справи на приміщення ІV та Vа в будинку  АДРЕСА_5 вбачається, що такі після реєстрації на них права власності ОСОБА_3 позначені як нежитлові.
Відокремлена частина загальних підвальних приміщень (частина згаданих службових IV та V), що були передані у власність ОСОБА_3 згідно спірної ухвали органу місцевого самоврядування, як окремий об`єкт права власності не виділялися в натурі та не були набуті Львівською міською радою у комунальну власність, як окремий об`єкт права власності.
Дійсно у матеріалах інвентаризаційної справи на будинок на АДРЕСА_5 містяться: витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 13598546 від 16 лютого 2007 року наданий Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради для укладення договору оренди на нежитлові приміщення в підвалі ІV/14,9 кв.м.; V/5,7 кв.м., загальною площею 20,6 кв.м. та витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 17098222 від 18 грудня 2007 року наданий Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради для відчуження нежитлових приміщень в підвалі з індексом приміщень IV, Vа, відповідно. 
Однак такі витяги посвідчують право комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради відповідно до рішення Червоноармійського райвиконкому м.Львова №176 від 10.03.1987 року на будинок АДРЕСА_4 вцілому, а не на спірні приміщення (певним чином відгороджені частини підвальних приміщень будинку), як окремий об`єкт права власності.
Тобто права власності на спірні частини підвальних приміщень як окремий об`єкт міська рада не набувала, а спірним рішенням органу місцевого самоврядування та оспорюваним договором купівлі-продажу відповідачами Львівською міської радою та Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради передано у власність ОСОБА_3 спірні частини службових підвальних приміщень в будинку АДРЕСА_5 , що не належали до комунальної власності. 
Так, загальні, допоміжні (в тому числі службові) підвальні приміщення в будинку  АДРЕСА_2 на час ухвалення спірного рішення Львівської міської ради та укладення спірного договору купівлі-продажу не належали до комунальної власності ні в цілому, ані у частині, що виокремлена та передана  ОСОБА_3  без виділення в окремий об`єкт права власності.
Так, відповідно до ст. 382 ЦК України (станом на час спірних правовідносин), 
Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. 
Згідно ст. 382 ЦК України (в редакції, чинній на даний час), квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Також, відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_8 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків № 1-2/2004 р). від 02 березня 2004 року, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій,  зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. 
Факт можливого певного тимчасового не використання спірних частин підвальних приміщень за призначенням на правовий статус приміщень не впливає та не надає права одному із співвласників приміщень будинку (органу місцевого самоврядування) на власний розсуд вирішувати питання набуття права власності на таку частину приміщень, тим більше як окремого об`єкту (якого не існувало) у згаданий спосіб.
       Про вказане, окрім національного законодавства, вказано і в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ст. 1, Протоколу до Конвенції) та йдеться у ряді рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04)від 10 лютого 2010 року.
       Так, у рішенні вказано:
«38. Суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу ( 994_535 ), по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" (Lithgow and Others v. the United Kingdom) від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, N 102).
             39. Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). 
             40. Вимога законності, яка випливає з Конвенції ( 995_004 ), означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі "Ентрік проти Франції" (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія A, N 296-A, сс. 19-20, п. 42). Хоча проблему відносно тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з`ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (див. рішення у справі "Кушоґлу проти Болгарії" (Kushoglu v. Bulgaria), N 48191/99, п. 50, від 10 травня 2007 року). Отже, хоча Суд має лише обмежену компетенцію з перевірки дотримання національного законодавства, він може сформулювати відповідні висновки за Конвенцією, якщо встановить, що при застосуванні закону в тій чи іншій справі національні суди припустилися явної помилки або застосували його так, щоб ухвалити свавільне рішення (див. рішення у справах "Компанія "Анхойзер Буш" проти Португалії" (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [GC], N 73049/01, п. 83, ECHR 2007-I, "Кузнецов та інші проти Росії" (Kuznetsov and Others v. Russia), N 184/02, пп. 70-74 і 84, від 11 січня 2007 року, "Педурару проти Румунії" (Paduraru v. Romania), N 63252/00, п. 98, ECHR 2005-... (витяги), "Совтрансавто-Холдинг" проти України" ( 980_043 ) (Sovtransavto Holding v. Ukraine), N 48553/99, пп. 79, 97 і 98, ECHR 2002-VII, згадані вище рішення у справах "Беєлєр проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 108, ECHR 2000-I, "Кушоґлу проти Болгарії" (Kushoglu v. Bulgaria), пп. 50-52, а також, mutatis mutandis, рішення у справі "Цирліс і Кулумпас проти Греції" (Tsirlis and Kouloumpas v. Greece) від 29 травня 1997 року, Reports of Judgments and Decisions 1997-III, пп. 59-63). 
             b) Стверджувана незаконність інвестиційного контракту, укладеного без згоди заявників
             41. Суд відмічає спільність позицій сторін у тому, що до реконструкції горище, про яке йдеться, належало на праві спільної власності всім власникам квартир у будинку, включно із заявниками. Отже, стаття 1 Першого протоколу ( 994_535 ) застосовна в цій справі. Відповідно рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном у значенні першого речення зазначеної статті.
             42. Суд зауважує, що, вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу ( 1540-06 ) для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт (див. пункти 16 і 23 вище). Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту.
            43. Суд зазначає, що в кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів.
             44. З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ) здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону.
             45. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу ( 994_535 ).
             c) Стверджувана незаконність позбавлення заявників їхньої частки власності на горище
             46. Беручи до уваги зазначені вище висновки, що із самого початку заявники мали право на частку власності на горище, Суд вважає встановленим той факт, що після переобладнання горища під мансардний поверх, який було передано інвесторам, заявники втратили своє майно. Отже, їх позбавили їхнього майна у значенні другого речення статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ).
             47. Як свідчать документи в матеріалах справи, рішення про передачу мансардного поверху інвесторам було ухвалено районною радою одноособово на підставі закону, який уповноважує її розпоряджатись комунальним майном. 29 січня 2003 року, керуючись статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ) (див. пункт 24 вище), Святошинський суд залишив це рішення без змін, зазначивши, що будинок, про який ідеться в цій справі, є комунальною власністю.
             48. Із зауважень Уряду або інших матеріалів справи не вбачається, що висновки суду за статтею 60 зазначеного вище Закону можуть узгоджуватися з посиланням суду на статтю 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( 2482-12 ) та статтю 113 Цивільного кодексу України ( 1540-06 ) (див. пункти 23 і 25 вище). Зокрема, керуючись цими статтями, суд зазначив, що будинок і його горище належать на праві спільної часткової власності всім власникам квартир і тому повноваження місцевого органу щодо розпорядження горищем обмежується часткою трьох неприватизованих квартир.
             49. З тексту рішення Святошинського суду не вбачається, що в певний момент після укладення інвестиційного контракту, який аналізувався з точки зору статті 113 Цивільного кодексу України ( 1540-06 ), та перед передачею мансардного поверху інвесторам на підставі статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ) заявники або інші власники квартир передали їх право на горище місцевому органу чи принаймні делегували йому право розпоряджатись ним. Навпаки, у своїй апеляційній скарзі заявники наполягали, що вони вважали себе співвласниками горища до того часу, коли його було передано інвесторам.
             50. Апеляційний суд м. Києва залишив рішення Святошинського суду без змін. Однак, формально не заперечуючи його обґрунтування, цей суд замість роз`яснення застосовності статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ) щодо передачі горища визнав, що право власності на нього органу місцевого самоврядування ґрунтується на іншому положенні Цивільного кодексу (статті 119, див. пункт 23 вище), яке врегульовує питання збільшення розміру частки учасника у спільній власності в разі його інвестування у збільшення спільної власності. Згідно з цією статтею попередньою умовою збільшення зазначеної частки є згода співвласників на проведення відповідних робіт і проведення їх за кошти співвласника, якому передається право на відповідне майно. Апеляційний суд не пояснив, яким чином таких попередніх умов було дотримано у цій справі, де інвестиційний контракт був укладений органом влади, який заявив, що є одноосібним власником будинку (див. пункт 8 вище), а реконструкцію було здійснено коштом третьої особи.
             51. Суд зазначає, що протягом певного часу після прийняття нового приватизаційного законодавства існувала неоднозначна практика судів, про що свідчать приклади судових рішень, надані заявниками (див. пункти 27-28 і 35 вище). Суд також висловлює своє розуміння того, що органи влади, зокрема національні суди, потребували певного часу для того, щоб у новій ситуації напрацювати відповідну практику з вирішення питань про експлуатацію допоміжних приміщень. Він зазначає, що труднощі тлумачення застосовного законодавства протягом перехідного періоду стали предметом розгляду Конституційного Суду України, який зрештою дав роз`яснення цього питання, визнавши наявність у власників приватизованих квартир автоматичного права часткової власності на допоміжні приміщення відповідного будинку (див. пункт 26 вище).        
             52. Однак, як видно з матеріалів справи, не існувало чітких законодавчих положень, які були б підставою для припинення прав часткової власності заявників на горище їхнього будинку.
              ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, заявників позбавили їхнього майна незаконно.
            54. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу ( 994_535 )».
Враховуючи вказане, спірні частини підвальних приміщень як спільні нежитлові приміщення (нежитлові приміщення, що належали до спільної власності співвласників квартир та нежитлових приміщень будинку), незаконно спірною ухвалою Львівської міської ради та договором купівлі-продажу, вибули із спільної власності співвласників квартир та відповідно співвласників інших спільних приміщень будинку АДРЕСА_4 , зокрема, позивачки ОСОБА_2 (яка є власницею квартири у згаданому будинку з 2000 року) та незаконно передані у власність ОСОБА_3 
«Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. 
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).
Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.
Для вирішення питання про те, чи міг апеляційний суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність, необхідно з`ясувати, до якого різновиду позовів – віндикаційного чи негаторного – належить позов про виселення особи зі службового житла.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов – це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.
Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.    
Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.»
Вказане є частиною правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц.
Крім цього, згідно змісту наведеного вище рішення Конституційного Суду України підтвердження права власності на допоміжні (які належать до спільної власності) приміщення будинку не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього, тощо. Тобто державна реєстрація права спільної власності на згадані приміщення співвласників квартир у будинку не здійснюється.
Аналіз наведених норм та судової практики, також, дає підстави для висновку, що для задоволення негаторного позову необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди; внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.
Встановивши, що позивачка ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 та співвласницею нежитлових приміщень у вказаному будинку, відтак з часу набуття у власність квартири у зазначеному будинку, вона набула право власності (в тому числі і право користування) на його спільні, допоміжні приміщення, у тому числі підвальні, а тому має право вимагати усунення перешкод у користуванні спільним майном, які чинять їй відповідачі.
Зважаючи на те, що її право власності на спільні приміщення, що набуто у 2000 році, державної реєстрації не потребує та позивачка з цього часу фактично (з іншими співвласниками квартир у будинку) володіє спільними приміщеннями та не була позбавлена права володіння спільними приміщеннями, а фактично лише позбавлена у користуванні частиною приміщень, що є спільними у спосіб їх фізичного відгородження відповідачами від інших приміщень та передачею у незаконний спосіб у приватну власність, даний позов слід вважати негаторним.
Тобто, позовом власника (співвласника), який є фактичним володільцем майна до відповідачів про усунення перешкод у користуванні частиною приміщень, що належать до її власності (спільної власності).
Відповідно позовна давність на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном не поширюється, оскільки порушення права власника у користуванні спільною власністю є триваючим порушенням, а тому він вправі пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли розпочалося таке порушення. При цьому обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову.
Враховуючи вказане, у даному випадку строк позовної давності не застосовуються, зважаючи на те, що позов є негаторним, оскільки спірні приміщення (частина приміщень загального користування) із володіння співвласників будинку (в тому числі і позивачки ОСОБА_2 ) не вибували, лише фактично частково використовувалися з допомогою спірної ухвали та спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , якими також самовільно було змонтовано перегородку для відділення частини згаданих приміщень.
Зважаючи на вказане, частину вимог позову слід вважати обґрунтованими, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2019 року слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_6 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання до вчинення дійслід задовольнити частково. А саме задовольнити вимоги лише ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 не є власником (співвласником) квартири чи іншого приміщення у будинку на АДРЕСА_4 .
Крім цього, слід визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради №1267 від 15 листопада 2007 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу» в частині приватизації способом викупу підвалу площею 20,6 кв.м. на АДРЕСА_4 ОСОБА_3 .Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу № 1966 від 20 лютого 2008 року, укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та  ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриник І.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №103 тазобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , якими відгороджено частину приміщень підвалу, за власні кошти привести нежитлові приміщення, загальною площею 20,6 кв.м., позначені номерами IV та V, розташовані у підвалі будинку за адресою АДРЕСА_4 до їх стану, що існував до постановлення ухали Львівської міської ради №1267 від 15 листопада 2007 року.
В задоволенні вимог позову в частині скасування витягу з Державного реєстру правочинів № 5470262 від 20 лютого 2008 року та визнання за всіма співвласниками житлових квартир будинку АДРЕСА_4 права спільної сумісної власності на приміщення за номером IV та V будинку площею 20,6 кв.м. слід відмовити, зважаючи на те, що витяг не є правовстановлюючим документом, тобто документом який впливає на права та обов`язки сторін, а лише технічно підтверджує право власності відповідачки на спірні частини приміщень підвалу на підставі спірних ухвали та договору, які судом визнаються недійсними. Право ж спільної власності співвласників будинку АДРЕСА_5 є набутим ними з часу набуття квартир чи нежитлових приміщень у цьому будинку та додаткового підтвердження рішенням суду не потребує.
Вказаним слід задовольнити апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 частково. А в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 слід відмовити, зважаючи на те, що оскаржуваним рішенням не порушені його права, так як він не є співвласником спірних нежитлових приміщень, про що йшлося.
Відповідно до задоволених вимог позову та скарг слід вирішити питання стягнення судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – відхилити.
Апеляційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 – задовольнити частково.
       Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2019 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_6 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання до вчинення дій– задовольнити частково.
Визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради №1267 від 15 листопада 2007 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу» в частині приватизації способом викупу підвалу площею 20,6 кв.м. на АДРЕСА_4 ОСОБА_3 .
Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу № 1966 від 20 лютого 2008 року, укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриник І.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №103.
Зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_6 за власні кошти привести нежитлові приміщення, загальною площею 20,6 кв.м., позначені номерами IV та V, розташовані у підвалі будинку за адресою АДРЕСА_4 до їх стану, що існував до постановлення ухали Львівської міської ради №1267 від 15 листопада 2007 року.
В задоволенні решти позову – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 1057,20 грн. за розгляд справи судом першої інстанції та 1585,80 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції. 
Стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 352,40 грн. за розгляд справи судом першої інстанції та 528,60 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції. 
Стягнути з Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської радив користь ОСОБА_2 352,40 грн. за розгляд справи судом першої інстанції та 528,60 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції. 
Стягнути з Львівської міської ради в користь ОСОБА_2 352,40 грн. за розгляд справи судом першої інстанції та 528,60 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 березня 2021 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик

Судді:                                                                         Т.І. Приколота 

                                                                                 М.М. Шандра