ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/80/21 Справа № 183/900/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря   - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи – приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Юрій Олександрович, приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Бака Оксана Василівна про витребування з чужого незаконного володіння квартири, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа – Новомосковська товарна біржа, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого посилалася на те, що 20 березня 2003 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений Новомосковською товарною біржею, зареєстрований в бюро технічної інвентаризації за № 1524. Позивач сплатила попередньому власнику квартири певну грошову суму, останній передав їй технічну документацію на квартиру та ключі від неї, однак зазначений договір не був нотаріально посвідчений, тому ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності. Рішенням Новомосковського міськрайоного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року її позов задоволено, за нею визнане право власності на зазначену вище квартиру. Однак при здійсненні державної реєстрації права власності, Новомосковським відділом з державної реєстрації бізнесу та речового права їй було відмовлено у вчиненні реєстраційної дії, оскільки ОСОБА_5 зареєстрував своє право власності на зазначену квартиру, на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08.09.2016 року. Нею було подано заяву про перегляд заочного рішення, Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська відповідною ухвалою від 23 грудня 2016 року зазначене заочне рішення скасоване, а 29 грудня 2016 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 був залишений без розгляду. Між тим, 28 грудня 2016 року ОСОБА_5 здійснив відчуження квартири АДРЕСА_1 , уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3594. Позивач вважає, що набута нею у власність квартира за біржовим договором, вибула з її володіння поза її волею, а тому вона просить витребувати нерухоме майно у добросовісного набувача - ОСОБА_3 .
Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просила суд скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на її користь квартиру АДРЕСА_1 ; здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену вище квартиру за ОСОБА_1 .
У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 20 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений Новомосковською товарною біржею, зареєстрований в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524.
Зустрічний позов обґрунтований тим, що обставини та підстави укладення договору викликають сумнів у його укладенні та посвідченні сторонами взагалі. Уклавши договір ще в 2003 році, ОСОБА_1 протягом тривалого часу не здійснювала державну реєстрацію права власності, зазначений договір, на думку ОСОБА_3 , є підробленим документом, який прямо зачіпає його права, як власника квартири. Також відповідач за зустрічним позовом посилається на недодержання нотаріальної форми договору.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Зустрічний позов ОСОБА_3 - задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 20 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений Новомосковською товарною біржею, зареєстрований в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524.
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про його смерть.
Матеріали справи містять інформацію КП «Новомосковське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради», направлене на адресу суду в рамках цивільної справи № 183/3701/16, у відповідності до якого матеріали інвентаризаційної справи станом на 01.01.2013 року містять інформацію про те, що власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, що було видане 26.12.2002 року Новомосковською міською радою, є ОСОБА_4 . 
Наявність свідоцтва про право власності на житло, що було видане 26.12.2002 року Новомосковською міською радою, у жодної зі сторін справи судом не встановлена.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року у справі № 183/3701/16 за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради, третя особа – Новомосковська товарні біржа, частково задоволено позов ОСОБА_1 , за останньою визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та відмовлено у задоволенні позову в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу цієї квартири, що був посвідчений на Новомосковській товарній біржі.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 28 грудня 2016 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_2 , що був посвідчений 28 грудня 2016 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3594. 
12.10.2016 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , замовником технічної інвентаризації значиться ОСОБА_2 . 
Виходячи з договору купівлі-продажу квартири, укладеного між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 , встановлено, що квартира на момент її відчуження належала ОСОБА_2 , на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, яке набрало чинності 20.09.2016 року, реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 , у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснював приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Ю.О. 25.10.2016 року, тобто до прийняття Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішення у справі № 183/3701/16.
Сторонами не спростовано, що заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08. Вересня 2016 року за заявою ОСОБА_1 – не сторони у справі, скасоване відповідною ухвалою суду від 29 грудня 2016 року, і в цей же день позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, - залишена без розгляду.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, суд виходив з того, що вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Однак, судом встановлено, що спірна квартира була набута відповідачем ОСОБА_3 на законних підставах, шляхом укладення відповідного правочину, посвідченого нотаріально, що в подальшому пройшов державну реєстрацію. При цьому в поданому позові позивач ОСОБА_1 не заявляє позовних вимог про визнання правочину недійсним.
Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наступного.
Судом встановлено, що на спірні правовідносини щодо набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру, виходячи з дати укладення біржового договору, поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення, а виходячи з моменту державної реєстрації права власності, спір між сторонами виник в 2016 році, тобто після набрання чинності ЦК України 01 січня 2004 року.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, за умови укладення біржового договору у 2003 році між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.
За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої – угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.
Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.
Судом встановлено, що померлий ОСОБА_6 на має спадкоємців, які б у встановленому порядку прийняли спадщину.
Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.
Виходячи з матеріалів справи судом встановлено, що державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , що був посвідчений на Новомосковській товарній біржі, покупець ОСОБА_1 , у встановленому законом на той час, не здійснила, не дивлячись на те, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу, яка втратила чинність 13 грудня 1995 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене Міністерством юстиції України 07.02.2002 року № 7/5, зареєстроване і Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445.
Вирішуючи позов ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 20 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого Новомосковською товарною біржею, зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524, суд виходив з наступного.
Враховуючи те, що на підставі біржового договору ОСОБА_1 вважає себе власником квартири та вимагає його витребування і визнання за нею права власності, а ОСОБА_8 являється власником цієї ж квартири на підставі правочину, який не визнаний судом недійсним, суд прийшов до висновку, що наданими відповідачем ОСОБА_3 доказами підтверджується порушення його права, як власника майна.
За клопотанням представника відповідача по справі була призначена судова технічна експертиза, на вирішення якої поставлені наступні запитання: в який період часу виготовлена друкована частина договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 20.03.2003 року; чи має договір ознаки монтажу тексту та/або інших елементів; в який період часу поставлені підписи від імені покупця, продавця, керівника товарної біржі на договорі; в який період часу вчинені написи і постановлені печатки і штампи на договорі від імені товарної біржі «Новомосковська» і Новомосковського районного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор»; який елемент поставлений на договорі раніше: печатка товарної біржі «Новомосковська» чи штамп Новомосковського районного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор».
Незалежний інститут судових експертиз, якому було доручено проведення такого виду експертизи, на адресу суду направив клопотання про надання дозволу на вирізання фрагменту з оригіналу договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , однак такого дозволу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пташинський О.М. суду не надав, як і не надав оригінал оспорюваного договору для огляду судом.
Зважаючи на відмову представника позивача від надання суду та експертові оригіналу договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 20 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого Новомосковською товарною біржею, зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524, суд дійшов висновку про визнання факту підробки такого договору щодо періоду його виготовлення, а з урахуванням відсутності такого договору в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру та недоведеності наявності такого договору в установі, яка його посвідчувала – Новомосковській товарній біржі, суд прийшов до висновку про встановлення факту ознак монтажу тексту та/або інших елементів, періоду проставлення підписів від імені покупця, продавця, керівника товарної біржі на договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 20.03.2003 року, а також про встановлення ознак монтажу печатки і штампи на договорі від імені Новомосковського районного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор».
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_9 , яка вважаючи себе власником нерухомого майна, не довела суду правомірність набуття права власності на квартиру, на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2003 року, зареєстрованого на Новомосковській товарній біржі та бюро технічної інвентаризації.
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що ОСОБА_9 володіє квартирою правомірно, що встановлено рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року; оригінал договору ОСОБА_9 не було надано через об`єктивні та поважні причини, які полягають у тому, що технічною експертизою, призначеною судом, бланк угоди, який є єдиним правовим документом, який підтверджує права апелянта на спірну квартиру, може бути знищено чи спотворено. Також, апелянт вказує, що оскільки ОСОБА_2 відчужив квартиру ОСОБА_3 на підставі недійсних документів, то ОСОБА_3 набув право власності на квартиру не на законних підставах, а тому у суду існували підстави витребувати спірну квартиру від ОСОБА_3 , як добросовісного набувача. 
Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
За загальними положеннями ЦПК України, на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Тобто, серед джерел доказів, відповідно до ст. 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, зокрема для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.
З метою уникнення сумнівів у достовірності та відсутності ознак підробки документу – договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 20 березня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого Новомосковською товарною біржею, зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524, судом було призначено експертизу такого документу та запропоновано представникові позивача подати оригінал такого договору до суду. 
Однак, позивачем не було надано оригіналу договору купівлі-продажу квартири.
Колегія суддів вважає, що висновок експерта має суттєве значення для вирішення спору у даній справі, оскільки встановлює правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру, на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2003 року, зареєстрованого на Новомосковській товарній біржі та бюро технічної інвентаризації.
Згідно ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. 
Оскільки крім письмових матеріалів та пояснень, позивач та її представник інших доказів, зокрема оригіналу договору купівлі-продажу, суду не надали, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні первинного позову та задоволення зустрічного позову у зв`язку з відсутністю у позивача ОСОБА_1 належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. 
Безпідставними є посилання на те, що документ не був наданий у зв`язку з можливістю його знищення чи пошкодження під час експертизи, оскільки такий документ не був наданий позивачем навіть суду для огляду.
Посилання апелянта на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру, також є безпідставними, оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року вказане рішення скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи. 
Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2019 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова