УХВАЛА

25 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 460/570/20
адміністративне провадження № К/9901/2309/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року в адміністративній справі № 460/570/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
в с т а н о в и в :
Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність оперативного командування "Захід" Сухопутних військ Збройних Сил України щодо ненадання та не виплати індексації грошового забезпечення за січень, лютий, березень, квітень 2014 року та березень 2015 року;
зобов`язати оперативне командування "Захід" Сухопутних військ Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за січень, лютий, березень, квітень 2014 року та березень 2015 року.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року, адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Оперативного командування «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період березень місяць 2014 року. 
Зобов`язано Оперативне командування «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період березень місяць 2014 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що при вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. 
Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців.  
Отже, індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Тому, судами  задоволено позовні вимоги в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період березень місяць 2014 року, оскільки відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб передбачений Законом та Конституцією України. Проте, суди вказали, що січень 2014 та березень місяці 2015 року є базовими місяцями для нарахування індексації, а обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Щодо лютого 2014 року суди зазначили, що величина індексу споживчих цін не перевищила у цьому місяці поріг індексації та становила 100,6%, а тому відсутні правові підстави для проведення індексації грошового забезпечення за лютий місяць 2014 року. 
Таким чином, оскільки індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком за березень 2014 року та березень 2015 року перевищив встановлений поріг індексації (101%), а тому право на індексацію грошового забезпечення позивача виникло у квітні 2014 року та квітні 2015 року відповідно. 
У поданій касаційній скарзі позивач з посиланням на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 30 вересня 2016 року №1402-VIII гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках,  встановлених законом.
8 лютого 2020 набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII) займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційної  скарги спір виник щодо проведення індексації грошового забезпечення при звільненні позивача з публічної служби.
З рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року вбачається, що зазначену справу судом першої інстанції розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак ухвалені у цій справі рішення касаційному оскарженню не підлягають.
Щодо посилань скаржника на незастосування судами попередніх інстанцій правових позицій викладених у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 638/9697/17, від 19.07.2019 у справі № 240/4911/18, від 07.08.2019 у справі № 825/694/17, від 23.10.2019 у справі № 825/1832/17, від 10.04.2019 у справі № 522/9655/16-а; від 10.04.2019 у справі № 522/12993/16-а; від 10.04.2019 у справі № 761/23025/16-а; від 10.04.2019 у справі № 346/3432/17; від 15.04.2019 у справі № 522/9659/16-а; від 18.04.2019 у справі № 638/8223/17; від 18.04.2019 у справі № 816/1243/16; від 23.04.2019 у справі № 127/27678/16-а; від 24.04.2019 у справі № 643/798/17; від 26.04.2019 у справі № 734/1066/16-а; від 14.05.2019 у справі № 522/9358/16-а; від 16.05.2019 року у справі № 592/11272/16-а; від 04.06.2019 у справі № 676/6208/16-а; від 12.06.2019 у справі № 643/212/17; від 03.09.2019 у справі № 522/11264/16-а; від 12.09.2019 у справі № 235/6160/16-а; від 25.09.2019 у справі № 642/7685/16-а; від 30.09.2019 року у справі № 751/4349/16-а; від 30.09.2019 року у справі № 750/9785/16-а; від 23.10.2019 у справі № 522/13151/17; від 20.11.2019 у справі № 522/12257/16-а; від 20.11.2019 у справі № 127/6228/16-а; від 27.12.2019 у справі № 643/11749/17; від 05.02.2020 у справі № 638/13719/19; від 19.03.2020 у справі № 820/5286/17; від 26.03.2020 у справі № 813/189/18; від 16.04.2020 у справі № 638/8169/16-а; від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17; від 18.06.2020 у справі № 522/8141/16-а, колегія суддів зазначає, що правовідносини, викладені у вищезазначених постановах Верховного Суду та у справі, що розглядається не є подібними.
Так, у справах №638/9697/17; № 522/9655/16-а; №522/12993/16-а; № 761/23025/16-а; № 346/3432/17; № 522/9659/16-а; № 638/8223/17; № 816/1243/16; № 127/27678/16-а; № 643/798/17; № 734/1066/16-а; № 522/9358/16-а; № 592/11272/16-а; № 676/6208/16-а; № 643/212/17; № 522/11264/16-а; № 235/6160/16-а; № 642/7685/16-а; № 751/4349/16-а; № 750/9785/16-а; № 522/13151/17; № 522/12257/16-а; № 127/6228/16-а; № 643/11749/17; № 638/13719/19; № 813/189/18; № 638/8169/16-а; № 522/8141/16-а предметом оскарження були протиправні дії (бездіяльність) УПФУ, які полягають у нарахуванні та виплаті пенсії без урахування, в тому числі індексації, зобов`язання УПФУ здійснити перерахунок пенсії, а також незаконні дії відповідача щодо не внесення у довідку для розрахунку пенсії додаткових видів грошового забезпечення, які отримував позивач, таких як індексація, одноразова грошова допомога при звільненні, тощо та зобов`язання скласти довідку із включенням до неї зазначених видів грошового забезпечення та подати її до УПФУ. 
У справі №820/5286/17 предметом оскарження є протиправні дії (бездіяльність) відповідача, яка полягає у нездійсненні нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації, які позивач отримував під час проходження військової служби та відмові у здійсненні таких виплат та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації, які позивач отримував під час проходження військової служби, здійснити виплату суми перерахунку.
У справах № 240/4911/18, № 825/694/17; № 825/1832/17; № 822/3307/17 предметом оскарження є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за певні періоди та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення. Разом з тим, у вказаних справах судами було надано правову оцінку доводам відповідачів лише щодо неможливості виплати індексації  у межах коштів Військових частин (інших суб`єктів владних повноважень), передбачених на виплату грошового забезпечення. На підставі аналізу положень законодавства Верховний Суд дійшов висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовної практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Отже, зміст вказаних норм та проведений аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у розглядуваному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року в адміністративній справі № 460/570/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	М.В. Білак  О.А. Губська  О.В. Калашнікова