ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9739/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Калашник Олени Миколаївни, яка діє в інтересах Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач 1, ДМС України) та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту - відповідач 2, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просив:
1) визнати протиправним та скасувати наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 11 жовтня 2019 року №689 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
2) визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 10 березня 2020 року №27-20 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
3) зобов`язати ДМС України, в особі територіального підрозділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту є протиправним, оскільки відповідачами не враховані об`єктивні причини побоювання позивача за своє життя, а також переслідувань через діяльність позивача. Влада Афганістану не здатна забезпечити захист позивачу від переслідувань та убезпечити від систематичного порушення прав людини по всій країні.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.
Суд першої інстанції, встановивши, що позивач в анкеті зазначив основну причину звернення за захистом, таку як побоювання за своє життя через ситуацію в Афганістані та погрози Талібів , при цьому не надав жодних документів, які свідчать про ймовірне переслідування у випадку повернення в Афганістан, пряму загрозу життю, безпеці або свободі, в тому числі через погрози Талібів ; а також врахувавши, що за словами позивача та під час проведення співбесіди, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства або наявності певних політичних поглядів, а також не зміг чітко обґрунтувати, яка небезпека може очікувати його у випадку повернення до країни громадянської належності, зробив висновок, що загальновідомий факт, підтверджений міжнародним товариством, про складну ситуацію, яка спостерігається на території Афганістану, не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому відзначив, що зазначена у позовній заяві інформація (щодо можливих причин визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині.
Адвокат Калашник Олена Миколаївна, яка діє в інтересах Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що у даній категорії справ є особливості щодо стандартів доказування, які певною мірою відрізняються від загального законодавства України. Проте, місцевий суд помилково керувався стандартом доказування «заявник не довів..,», оскільки для визначення статусу біженця не має необхідності встановлювати причинно-наслідковий зв`язок між насиллям та порушеннями прав людини і особистою загрозою для життя шукача притулку. Заявник, тобто позивач, не повинен доводити, що останній точно зазнає фізичних або душевних страждань на території країни-походження. У свою чергу, позивач надав усі відомості, які він мав в своєму розпорядженні, але суд неправомірно поклав обов`язок доказування повністю на заявника, стверджуючи, що він, крім особистих пояснень не надав інших доказів.
В той же час, ДМС України мала лише перевірити обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань і правдивість тверджень заявника, а суд першої інстанції - правильність дій ДМС України відповідно до конкретної особи.
Окрім того представник позивача наголошує, що правова позиція щодо неприпустимості відмови в задоволенні позову в такій категорії справ у зв`язку з недоведеністю іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень була викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.09.2013 у справі № К/800/25660/13.
Отже, суд порушив вимоги статті 77 КАС України та вирішив спір всупереч роз`ясненням постанови Пленуму ВАСУ та УВКБ ООН.
Також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив інформацію про країну походження, не зазначивши мотиви, з яких було відхилено безліч інформації з загальновизнаних інформаційних ресурсів, зокрема зі звітів міжнародних організацій, доданих до позову.
У відзиві на апеляційну скаргу Державна міграційна служба України, посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані, просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін посилаючись на те, що територіальним органом ДМС належним чином досліджено та оцінено матеріальні елементи заяви шукача захисту та зроблено правильний висновок про відсутність обґрунтованих побоювань щодо загрози життю в ситуації загострення військового конфлікту в Афганістані та неправдоподібність тверджень позивача у частині наявності погроз від представників радикального ісламістського руху «Талібан» та небезпеку для його життя у контексті наведеної ним історії.
Основною причиною звернення за захистом заявник зазначає погрози від представників радикального ісламістського руху «Талібан» та загрозу життю і безпеці в країні походження через загальну нестабільну ситуацію в Афганістані. У заяві-анкеті та анкеті заявник висловлює побоювання щодо небезпеки життю в ситуації внутрішнього збройного конфлікту в країні походження. Під час вивчення матеріалів справи ДМС встановлено, що позивач двічі отримував листи-погрози від представників радикального ісламістського руху «Талібан» щодо приєднання до моджахедів «у боротьбі з невіруючими і підтримання наших традицій» та повідомленням про те, «якщо ти не приєднаєшся до нас, ти будеш вважатися нашим ворогом і ми знаємо, що з тобою зробити».
Ураховуючи викладене, зазначені суперечливі факти, повідомлені позивачем, щодо листів-погроз від представників руху «Талібан» є нелогічними, непослідовними, а відтак і неправдоподібними, внаслідок чого викликали обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача щодо наявності погроз з боку радикального ісламістського руху «Талібан».
Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач безперешкодно легально виїхав за межі території країни громадянської належності до Республіки Таджикистан, потім прибув до Російської Федерації, де проживав майже півроку, звідки нелегально в`їхав в Україну.
ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області заяву про приєднання до апеляційної скарги або відзив на апеляційну скаргу не надало.
Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишив країну свого походження Афганістан та у пошуках захисту прибув до України й звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
15 жовтня 2019 року позивач отримав повідомлення від 11 жовтня 2019 року №285 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення було прийнято на підставі наказу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 11 жовтня 2019 року №689.
Підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки про очевидну необґрунтованість заяви, які ґрунтуються на відсутності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо позивача смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.
Не погоджуючись із таким рішенням, позивач подав в порядку адміністративного оскарження скаргу на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС України.
27 квітня 2020 року позивач отримав повідомлення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 03 квітня 2020 року №103 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України від 10 березня 2020 року №27-20.
Судом першої інстанції також встановлено, що позивачем не надано жодних документів, які свідчать про ймовірне переслідування у випадку повернення в Афганістан, пряму загрозу життю, безпеці або свободі, в тому числі через погрози Талібів. За словами позивача, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства або наявності певних політичних поглядів, що вказує на відсутність елементів переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Також під час проведення співбесіди позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка небезпека може очікувати його у випадку повернення до країни громадянської належності.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує наступне.
Спірні правовідносини у даній справі регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особою, яка потребує додаткового захисту, в силу вимог пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»,  є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частин першої та другої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно приписів статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Частинами першою і другою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.
За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Відповідно до частин одинадцятої і дванадцятої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
Колегія суддів акцентує увагу, що суд першої інстанції правильно встановив те, що спірним рішенням у даній справі позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак помилково досліджував спірні правовідносини лише в контексті відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до неповного встановлення обставин у даній справі та відповідно до незастосування  норм матеріального права, які підлягали застосуванню саме до тих правовідносин, що виникли у даному спорі.
Тобто, судом першої інстанції прийнято рішення та надано оцінку обставинам справи саме щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В той же час, спірні правовідносини у даній справі стосуються законності відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що дана норма встановлює вичерпний перелік підстав за яких центральний орган виконавчої влади може відмовити у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У випадку, як у даній справі,  громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 23 вересня 2019 року подав заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від свого імені вперше (а.с. 63) і відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» раніше не було.
Зважаючи на наведене колегія суддів вважає, що підстави та докази побоювання щодо небезпеки життю позивача в ситуації внутрішнього збройного конфлікту в країні походження - в Афганістані та погроз від представників радикального ісламістського руху «Талібан» можуть бути визнані обґрунтованими або безпідставними у разі більш ретельної перевірки вже після оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
«Побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).
Як міжнародно-правові норми, так і положення законодавства України, що регулює питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не визначають конкретну кількість випадків з аналогічними або зі схожими обставинами, яка має викликати в особі, яка звертається за захистом до міграційної служби, побоювання настання негативних наслідків для неї в країні походження. Відтак, достатньо лише наявності правдоподібної інформації про таку можливість, наданої заявником, що ґрунтується як на його особистому припущенні, так і на отриманих відомостях з якнайбільшої кількості джерел, використаних органом влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, в процесі розгляду ним заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів зауважує, що не існує та не може існувати точних критеріїв визначення системності утисків чи переслідувань владою громадян, адже вони мають визначатися з урахуванням кожної конкретної ситуації та носять оціночний характер.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 у справі № 420/6307/18, від 19 березня 2020 року у справі №820/4178/17.
За таких обставин відсутні підстави погодитись з висновком органу міграції, що позивач не має обґрунтованих підстав стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей та доказів про події переслідувань та утисків в Афганістані його особисто.
Неправомірною є відмова в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту з тих підстав, що заявник у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, оскільки заявник повинен лише переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. 
Таким чином, міграційний орган не надав достатньої уваги питанням, які потребують з`ясуванню, та, відповідно, дають можливість достеменно дійти висновку про очевидну необґрунтованість заяви громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про те, що відповідачі під час прийняття оскаржуваних рішень діяли без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям на досягнення яких спрямоване це рішення.
Колегія суддів вчергове зауважує, що відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є явно необґрунтованою.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі №815/4355/17, від 24 квітня 2020 року у справі №820/6354/16, від 17 грудня 2020 року у справі №420/3258/19.
Тобто, прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті.
За наведених обставин наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 11 жовтня 2019 року №689 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС України від 10 березня 2020 року №27-20 про відхилення скарги не можна вважати такими, що ґрунтуються на вимогах України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому підлягають скасуванню.
Дана позиція узгоджується із висновками  Верховного Суду, викладених  у постановах від 19 березня 2020 року у справі №820/4178/17, від 10 травня 2019 року у справі №816/1120/16, від 24 квітня 2019 року у справі №820/2140/16.
Поряд з цим колегія суддів вважає, що наявні законні підстави зобов`язати міграційну службу прийняти повторно рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, і такий спосіб захисту є ефективним та не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
Колегія суддів зазначає, що суд, в даному випадку, під час вирішення справи щодо оскарження відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Повне судове рішення складено 11.02.2021 року.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

                                                 П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Калашник Олени Миколаївни, яка діє в інтересах Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 11 жовтня 2019 року №689 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10 березня 2020 року №27-20 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язати Державної міграційної служби України в особі територіального підрозділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 	
Колегія суддів:	О.В. Карпушова 	
 	Л.В. Губська 	
 	 О.В. Епель