П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
20 січня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/560/20	
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Єщенка О.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період 01 грудня 2015 року - 11 вересня 2017 року; стягнути з відповідача на його користь індексацію грошового забезпечення за період 01 грудня 2015 року по 11 вересня 2017 року в сумі 62931,58 грн.; визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо непроведення 11 вересня 2017 року остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу ВЧ; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу ВЧ за період з 12 вересня 2017 року по день фактичного розрахунку, виходячи з 368,02 грн. за календарний день; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період 01 грудня 2015 року по 11 вересня 2017 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2020 року адміністративний позов в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 вересня 2017 року по день фактичного розрахунку було залишено без розгляду, в іншій частині позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ щодо ненарахування та невиплату  ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 11 вересня 2017 року; зобов`язав ВЧ нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 по 11 вересня 2017 року. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення в частині з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 02 березня 2015 року ОСОБА_1 на підставі наказу командира ВЧ від 02 березня 2015 року №41 був зарахований до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 .
Згідно з наказом командира ВЧ від 11 вересня 2017 року №182 старшого лейтенанта ОСОБА_1 виключено із списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.
05 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ВЧ із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період 01 грудня 2015 року по 11 вересня 2017 року; нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на всю суму заборгованості станом на дату повного розрахунку; нарахувати та виплатити середній заробіток за час з 12 вересня 2017 року по дату повного розрахунку.
Листом від 09 січня 2020 року №430/35 позивача повідомлено, що фінансових ресурсів для проведення виплати з індексації у ВЧ немає та запропоновано позивачу звернутися за вирішенням порушеного питання до суду, що і стало підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом.
Приймаючи спірне рішення, суд першої інстанції зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення у спірний період, що свідчить саме про протиправну бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за цей період, у зв`язку з чим суд вважав, що підлягає задоволенню позовна вимога в частині зобов`язання ВЧ нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 р. по 11 вересня 2017 р., оскільки остання є похідною від визнаної судом протиправної бездіяльності відповідача.
Також, суд вважав за необхідне застосування до спірних правовідносин тримісячного строку звернення до суду, у зв`язку із чим граничним строком звернення позивача до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку є саме 11 грудня 2017 року, тобто три місяці з дня фактичного розрахунку (11 вересня 2017), а оскільки від цієї дати минуло більше двох років, то за описаних обставин суд вважав цю частину позовних вимог такою, що повинна бути залишена без розгляду.
Крім того, судом зазначено, що право на компенсацію втрати частини доходів позивач набуде після набрання законної сили даним судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум, які стягнуто на підставі цього рішення, тому позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, а тому не підлягали задоволенню.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції лише в частині і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України частково з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною 3 ст.9 Закону №2011-XII визначено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Статтею 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Частиною 2 ст.5 Закону №1282-XII визначено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України .
Частина 6 ст.5 Закону №1282-XII передбачає, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Відповідно до пункту 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
На підставі аналізу наведених положень законодавства колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач посилається (а.с.11) на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, а також на те, що у спірний період фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України не було, тому фінансування на виплату індексації не здійснювалось.
Разом з тим, відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08 листопада 2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Твердження ж відповідача про те, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів є необґрунтованими, оскільки частина шоста статті 5 Закону №1282-XII, не обмежує проведення передбачених чинним законодавством України виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/18, від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 та від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Таким чином, відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті йому індексації грошового забезпечення, діяв неправомірно, не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, про що правильно зазначено судом першої інстанції.
З урахуванням наведеного та з огляду на обставини даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення у спірний період.
Стосовно вимоги позивача про виплату компенсації в зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації  грошових доходів громадян, колегія суддів вважає її наразі безпідставною, оскільки згідно зі статтею 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З наведеного вбачається, що вказана компенсація передбачена діючим законодавством, але лише в разі не проведення її виплати разом з фактичною виплатою індексації грошового забезпечення (яка станом на сьогодні ще не виплачена) вказані права позивача щодо вплати компенсації можуть вважатись порушеними та підлягають судовому захисту.
Стосовно зобов`язання відповідача при відповідному нарахуванні застосувати базовий місяць для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, колегія суддів зазначає, що в даному випадку, розрахунок та виплата індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача, як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача, як роботодавця, за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення. Завдання ж адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
У спірних правовідносинах та вищевказаному періоді індексація не була нарахована та виплачена позивачеві, як така, оскільки, як було зазначено вище, відповідач посилався на відсутність фінансування такої індексації та відповідно підстав для її проведення, що свідчить про те, що питання базового місяця станом на даний час не є спірним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.
Виходячи з положень ст.5 КАС України захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому. Оскільки виплату та розрахунок індексації відповідачем проведено не було, тому в даному випадку право позивача щодо застосування певного базового місяця, з яким він не погоджується, не є порушеним.
Вказані висновки щодо передчасності вирішення питання щодо базового місяця узгоджуються з висновками Верхового Суду по справі №240/11882/19, постанова від 15 жовтня 2020 року.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що саме в процесі виконання рішення суду відповідач, в порядку встановленому Законом №1282-XII та Порядком №1078, повинен визначити базовий місяць для проведення індексації грошового забезпечення, визначення якого (базового місяця) повинно відбуватись з урахуванням фактів підвищення незмінних складових грошового забезпечення позивача та згідно положень п.10-2 Порядку №1078, яким, зокрема, передбачено, що для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник, в контексті тієї обставини, що позивач зарахований до списків ВЧ на всі види забезпечення з 02 березня 2015 року.
Разом з тим, стосовно вимог позивача про стягнення з ВЧ на його користь середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку, колегія суддів зазначає про необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо залишення вказаних вимог без розгляду з огляду на таке.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
З наведеного вбачається, що вимоги про стягнення належної заробітної плати не обмежуються строком звернення до суду, водночас середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати та не є її частиною, а за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, тому на звернення до суду з вказаними вимогами розповсюджується тримісячний строк, передбачений статтею 233 КЗпП України. 
Суд першої інстанції зазначав, що граничним строком звернення позивача до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку є саме 11 грудня 2017 року, тобто три місяці з дня фактичного розрахунку (11 вересня 2017 року). Оскільки від цієї дати минуло більше двох років, то за описаних обставин суд першої інстанції вважав цю частину позовних вимог такою, що підлягає залишенню без розгляду.
Водночас, колегія суддів зазначає, що 11 вересня 2017 року з позивачем дійсно було проведено розрахунок при звільненні, однак без виплати індексації грошового забезпечення, яка і є спірною в даній справі, та в зв`язку з не виплатою якої позивач просить виплатити середній заробіток за час затримки при розрахунку.
Судова колегія вважає, що перебіг тримісячного строку на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку починається не з дати розрахунку при звільненні, який в даному випадку, як встановлено в ході розгляду справи, було здійснено не в повному обсязі, а саме з дати проведення повного розрахунку, в тому числі з виплатою індексації грошового забезпечення, яке станом на даний час ще не виплачено.
Такі висновки колегії суддів узгоджуються з висновками Верховного Суду, зробленими в постанові від 20 червня 2018 року справа №823/761/17 (суддя-головуючий – Смокович М.І.).
У вказані справі касаційний суд зазначив, що у цій справі встановлено, що позивача відрахували зі штату апеляційного суду Черкаської області 19 вересня 2016 року, а фактичний розрахунок з ним провели 13 жовтня 2016 року.
Позивач вважав, що відповідач допустив затримку з розрахунком при звільненні на 18 днів, водночас стверджував, що про цю обставину він довідався лише в травні 2017 року, отримавши в банківській установі виписку по своєму картковому рахунку.
Колегія суддів касаційного суду погодилась з висновком апеляційного суду, що датою, з якої позивач мав би довідатися про порушення своїх трудових прав, є дата остаточного розрахунку при звільненні. Позаяк від цієї дати (13 жовтня 2016 року) минуло більше трьох місяців, то за описаних обставин висновок апеляційного суду про наявність передбачених процесуальним законом підстав для залишення цього позову без розгляду є правильним.
Відповідно до ч.1 ст.192 КАС України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
Судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду (ч.3 ст.241 КАС України).
Згідно до ч.1 ст.292 КАС України судом апеляційної інстанції в адміністративних справах є апеляційний адміністративний суд, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться місцевий адміністративний суд (місцевий загальний суд як адміністративний суд чи окружний адміністративний суд), що ухвалив рішення.
Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції здійснює перегляд в апеляційному порядку по суті лише тих спірних правовідносин, які було досліджено судом першої інстанції та винесено з приводу них кінцеве судове рішення по суті.
Разом з тим, враховуючи, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 вересня 2017 року по день фактичного розрахунку було залишено без розгляду, тобто такі вимоги по суті судом першої інстанції досліджено не було, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розгляду по суті судом апеляційної інстанції.
Таким чином, з огляду на вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про необхідність направлення до суду першої інстанції даної справи в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 вересня 2017 року по день фактичного розрахунку для розгляду по суті.
Враховуючи все вищевикладене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ВЧ про визнання протиправною бездіяльності, стягнення індексації та зобов`язання вчинити певні дії є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині, встановленій судом першої інстанції, водночас, справу в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 вересня 2017 року по день фактичного розрахунку слід направити до суду першої інстанції для розгляду по суті.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи допущено часткове порушення норм процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2020 року – скасувати в частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 вересня 2017 року по день фактичного розрахунку, з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для продовження розгляду вказаних позовних вимог по суті.
В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду лише в частині, якою апеляційну скаргу було залишено без змін та протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Шевчук О.А.