ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3262/20                                                         Суддя першої інстанції: А.В. Руденко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Губської Л.В., Кобаля М.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження у спрощеному провадженні без виклику сторін рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - Відповідач, ГУ ПФ в Черкаській області) про:
- визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФ в Черкаській області щодо непоновленя пенсії ОСОБА_1 ;
- визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії Позивачу, викладену у листах Відповідача від 29.01.2020 року;
- зобов`язання ГУ ПФ в Черкаській області провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що в силу положень чинного законодавства та з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 Позивач має право на поновлення виплати пенсії, однак неподання ним до заяви оригіналу паспорту громадянина України для виїзду за кордон є перешкодою для розгляду Відповідачем документів, що стосуються спірного питання. Окремо суд наголосив на тому, що законодавством передбачено можливість подання заяви про поновлення пенсії через представника.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, до заяви було додано виданий офіційними органами Ізраїлю документ - посвідчення особи, що давало змогу Відповідачу ідентифікувати особи ОСОБА_1 , що, згідно позиції Верховного Суду, надає можливість вирішити органам Пенсійного фонду України питання щодо поновлення виплати пенсії, по-друге, ГУ ПФ в Черкаській області було наділене повноваженнями як вказати на необхідність подання у тримісячних строк додаткових документів, так і направити запити до уповноважених органів щодо встановлення особи Позивача, по-третє, право ОСОБА_1 на поновлення виплати пенсії підтверджується і рішенням Конституційного Суду України, і судовою практикою.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ПФ в Черкаській області просить відмовити в її задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, поновлення виплати пенсії особі на підставі заяви представника чинним законодавством не передбачено, по-друге, копія посвідчення особи держави Ізраїль не може вважатися документом, що засвідчує особу, у той час як до позовної заяви та апеляційної скарги додані документи, які посвідчують особу ОСОБА_1 , по-третє, підстави для автоматичного поновлення виплати пенсії відсутні, по-четверте, правова позиція Верховного Суду, на яку посилається Позивач, висловлена за інших обставин, а тому до спірних правовідносин необхідно застосувати шестимісячний строк звернення до суду, по-п`яте, підстави для виплати компенсації втрати частини доходів відсутні, оскільки сума пенсії не була нарахована Позивачу.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком. Виплата пенсії, як встановлено судом першої інстанції, була припинена Позивачу з 1998 року у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.
У квітні 2020 року ОСОБА_1 через представника звернувся до ГУ ПФ в Черкаській області із заявою про поновлення виплати пенсії (а.с. 79-80)), до якої додано, зокрема, оригінал довіреності (а.с. 75-78), копію посвідчення особи (а.с. 71-72), оригінал РНОКПП (а.с. 49), копію трудової книжки (а.с. 50-66).
У свою чергу, ГУ ПФ в Черкаській області листом від 29.04.2020 року №2300-0301-8/17626 повідомило представника Позивача Вадима Меламеда про відсутність підстав для поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 , оскільки, по-перше, подання заяви про поновлення виплати пенсії можливе лише особисто або через законного представника, по-друге, додане до заяви посвідчення особи держави Ізраїль № НОМЕР_1 не посвідчує особу на території України (а.с. 46-47).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 8, 19, 24, 25, 46, 152 Конституції України, ст. ст. 8, 44, 49, 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон), ст. 2 Закону України «Про громадянство України», ст. 13 Закону України «Про Єдиний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1), і рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на неподання Позивачем документу, що посвідчує його особу, наголосивши одночасно на наявності у ОСОБА_1 права на поновлення виплати пенсії, а також можливості подання заяви про її поновлення через представника.
З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно ст. 51 Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в указаному рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, вказано, що право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
За таких обставин судова колегія повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, починаючи з 07.10.2009 року, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, яка була зупинена на час проживання пенсіонера закордоном. 
Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення Відповідачем поновлення виплати пенсії Позивачу після 07.10.2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права останнього на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 08.10.2020 року у справі №360/986/19, від 27.01.2021 року у справі №592/2242/17, від 20.01.2021 року у справі №686/14173/16-а, які, у свою чергу, ґрунтуються на висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20.05.2020 року у справі №815/1226/18.
Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до п. 1.5 Порядку №22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Тобто, як вірно зазначено судом першої інстанції, пунктом 1.5 Порядку №22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.07.2019 року у справі № 812/564/18 та від 05.02.2020 року у справі №501/28/17.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до органів Пенсійного фонду України через представника на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем (а.с. 73-78). За таких обставин, висновок ГУ ПФ в Черкаській області щодо порушення ОСОБА_1 вимог п.1.5 Порядку №22-1 та необхідності особисто звернутися з заявою на поновлення пенсії є безпідставним.
Разом з тим, згідно п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.
Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (п. 2.22 Порядку № 22-1).
Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на, зокрема, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.
Аналіз змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок про те, що, звертаючись до органу Пенсійного фонду за поновленням або перерахунком пенсії, особа повинна пред`явити, зокрема, паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу. При цьому, таким документом може бути, у тому числі, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Верховний Суд у постановах від 29.07.2020 року у справі №489/89/17 та від 08.08.2019 року у справі №425/2881/16-а підкреслив, що особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі і затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1.
Водночас, матеріали справи свідчать, а також не заперечується Позивачем, що при зверненні до Відповідача представник ОСОБА_1 надав у якості документу, що посвідчував особу останнього, не копію паспорта для виїзду за кордон, а посвідчення особи № НОМЕР_1 , видане МВС Держави Ізраїль 04.05.1998 року. У свою чергу, розумінні згаданих приписів Порядку №22-1, надання особою разом із заявою про поновлення виплати пенсії копії посвідчення особи, виданого МВС Держави Ізраїль, не може вважатися наданням належного документу, що посвідчує особу, у розумінні законодавства України.
Крім того, додана ОСОБА_1 до позовної заяви копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 не може вважатися документом, що посвідчує особу останнього, оскільки термін його дії завершився 10.02.2007 року, у той час як заява до органів Пенсійного фонду України датована 27.11.2019 року.
Таким чином, враховуючи указані недоліки заяви про поновлення виплати пенсії, поданої ОСОБА_1 , ГУ ПФ в Черкаській області не мало можливості розглянути її по суті та прийняти законне та обґрунтоване рішення. Питання щодо поновлення виплати пенсії Позивачу не може бути розглянуто без надання ним (або уповноваженим представником) документа, що посвідчує особу.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 року по справі №805/153/18-а та від 21.12.2019 року у справі №663/574/17.
Твердження Позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не врахував, що у зразковій справі №805/402/18 Верховний Суд зобов`язав територіальне управління Пенсійного фонду України поновити особі виплату пенсії, судова колегія вважає помилковим щодо справи №580/3262/20, оскільки ця справа не є типовою щодо зразкової справи №805/402/18, а обставини цих справ є різними в частині обставин звернення до органів Пенсійного фонду України із заявою щодо її поновлення.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                  Л.В. Губська

                                                                                          М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано « 10» лютого 2021 року.