Ухвала                                                        
 
27 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 310/2950/18
провадження № 61-16820св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 
третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2019 року в складі судді Прінь І. П. та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року в складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кочеткової І. В., Кримської О. М.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року Акціонерне товариство (далі - АТ «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку.
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 01 липня 2008 року між банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким остання отримала кредит у сумі 
51 000,00 доларів США, зі сплатою 13,99 % річних, строком до 01 липня 2028 року для придбання нерухомості, а саме: трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Того ж дня, 01 липня 2008 року, між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 6543811, відповідно до умов якого остання передала придбану нею квартиру в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором банк на підставі умов договору іпотеки звернув стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», і зареєстрував своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що 30 березня 2018 року відповідним листом повідомив позичальника і запропонував їй протягом 14 днів звільнити житло. Проживання та реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає йому здійснювати своє право власника. Посилаючись на статті 317, 321, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просив виселити з квартири відповідачів без надання іншого житлового приміщення, зі зняттям з реєстраційного обліку.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 
2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 
13 серпня 2019 року, у задоволенні позову АТ «ПУМБ» відмовлено.
 
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив із того, що відповідачі не підлягають виселенню без надання іншого житла, оскільки іпотечна квартира була придбана як за кредитні, так і за власні кошти іпотекодавця, про що зазначено у договорі купівлі-продажу квартири.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
У вересні 2019 року АТ «ПУМБ» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
 
У своїй касаційній скарзі АТ «ПУМБ» вказує, що суди дійшли помилкового висновку, що спірна квартира придбана не за кредитні гроші, у зв`язку з чим помилково застосували частину другу статті 109 ЖК УРСР. Вказаний спір має виключну правову проблему, оскільки саме від тлумачення терміну «житла, придбаного за кредитні кошти» залежить застосування норми статті 109 ЖК УРСР, у зв`язку з чим просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.
 
Судами встановлено, що 01 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ЗАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є АТ «ПУМБ», і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за яким остання отримала кредит у сумі 51 000,00 доларів США, зі сплатою 13,99 % річних, строком до 01 липня 2028 року для придбання нерухомості, а саме: трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 01 липня 2008 року між ЗАТ «ПУМБ» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку придбану нею вищевказану квартиру.
 
Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 березня 2018 року № 118270281 право власності на спірну квартиру на цей час зареєстровано за ПАТ «ПУМБ» на підставі рішення банку про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом прийняття його у власність на підставі відповідного застереження, що міститься в договорі іпотеки від 01 липня 2008 року.
 
У договорі купівлі-продажу спірної квартири, який був укладений 01 липня 2008 року між продавцями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і покупцем ОСОБА_1 , а саме в пункті 2.1 договору, зазначено, що продаж квартири здійснюється за 332 585,00 грн, з яких 103 085,00 грн було передано покупцем продавцям до підписання договору, а решта грошей у сумі 229 500,00 грн будуть передані продавцям після отримання покупцем кредиту в ЗАТ «ПУМБ».
 
При відмові у задоволенні позову суди зробили висновок, що спірна квартира придбана як за кредитні, так і за власні кошти іпотекодавця, про що зазначено у договорі купівлі-продажу квартири, та є зареєстрованим постійним місцем проживання відповідачів.
 
Колегія суддів не погоджується з цим висновком з таких підстав.
 
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Відповідно до положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 305/388/17 (провадження 
№ 61-37226св18) зазначено, що «згідно договору купівлі-продажу від 27 квітня 
2007 року ОСОБА_4 придбав житловий будинок, загальною площею 342,66 кв. м, житловою площею 137,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартістю - 300000,00 грн. Згідно пункту 4 вищезазначеного договору суму в розмірі 173000,00 грн покупець оплатив продавцю до підписання договору, а суму в розмірі 127000,00 грн покупець зобов`язався оплатити продавцю на протязі семи днів після підписання цього договору (після отримання покупцем цільового кредиту для придбання цього майна в банківській установі). Аналіз зазначених вище норм матеріального права та обставин справи дає підстави для висновку про те, що суди правильно задовольнили позов про виселення відповідачів без надання іншого житла, встановивши, що в іпотеку передано житловий будинок, який є власністю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2007 року та який придбано за рахунок отриманих ним кредитних коштів. Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР неможливо виселити осіб без надання іншого жилого приміщення, у разі якщо в іпотеку передане житло, яке не було придбане за рахунок отриманих кредитних коштів є безпідставними, оскільки суди встановивши, що іпотечне житло було придбано за іпотечні кошти, дійшли правильного висновку про виселення відповідачів без надання іншого житла».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 334/7331/15-ц (провадження 
№ 61-15007св18) зазначено: «Доводи касаційної скарги ПАТ «ВТБ Банк» щодо неправильності висновків апеляційного суду про те, що житловий будинок придбаний не за кредитні кошти, є обґрунтованими. Як випливає з пункту 2.1 договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , кредит у розмірі 612 000 доларів США надано для придбання житлового будинку АДРЕСА_1. З договору купівлі-продажу від 08 серпня 2008 року апеляційний суд встановив, що продаж житлового будинку, з якого банк просить виселити відповідачів, здійснено за 798 289 доларів США, за яким ОСОБА_1 , згідно висновків апеляційного суду, сплатив 612 000 доларів США кредитних коштів, отриманих у ПАТ «ВТБ Банк», та 108 961,40 доларів США - особистих коштів. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що вказаний житловий будинок придбаний ОСОБА_1 не за рахунок кредитних коштів, і, як наслідок, про відсутність підстав для виселення з нього відповідачів. Разом з тим, суд першої інстанції, встановивши обставини у справі та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» і статті 109 ЖК Української РСР відповідачі, які у добровільному порядку не звільнили житловий будинок, придбаний за рахунок кредитних коштів, на який рішенням суду звернено стягнення у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 , підлягають виселенню в судовому порядку».
 
Таким чином, у справах № 305/388/17 та № 334/7331/15-ц Верховний Суд, установивши, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, з посиланням на статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК УРСР зробив висновок про наявність правових підстав для виселення відповідачів без надання іншого житла.
 
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з таким висновком, виходячи з того, що за змістом положень статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла можливе у випадку придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, повністю або частково за рахунок кредитних коштів, незалежно від того, що інша частина такого приміщення була придбана за рахунок власних коштів іпотекодавця або належала йому до укладення договору іпотеки. У такому випадку при укладенні кредитного та іпотечного договорів позичальник та іпотекодавець усвідомлюють наслідки, які можуть настати при невиконанні або порушенні ними своїх зобов`язань за договорами, у вигляді виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла. Інше тлумачення наведених норм матеріального права відкриває позичальнику за кредитним договором та іпотекодавцю можливість недобросовісного здійснення своїх прав та порушення зобов`язань за вищевказаними договорами, оскільки в такому випадку внесення в рахунок оплати придбаного за кредитні кошти приміщення будь-якої, навіть незначної частини власних коштів або наявність у власності іпотекодавця будь-якої, хоча б незначної частини приміщення, що є предметом іпотеки, унеможливить для іпотекодержателя повноцінно розпорядитися предметом іпотеки. Тобто за таких обставин буде знівельовано мету і сутність права іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу у спосіб, передбачений законом.
 
Аналіз практики Верховного Суду щодо застосування статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України свідчить, що Верховним Судом зроблено висновок про неможливість виселення відповідачів у разі, якщо в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця:
 
(а) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 640/14765/15-ц (провадження № 61-27871св18) зазначено, що:
«Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Згідно з договором купівлі-продажу від 27 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 за 808 000,00 грн, що еквівалентно 160 000 дол. США, у той час коли кредит, наданий для придбання вказаної квартири, становив 100 000 дол. США. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що спірна квартира придбана частково за кредитні кошти. При цьому походження різниці вартості квартири у розмірі 60 000 дол. США не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти. Таким чином, вважати вказану спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, відповідно, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 725/5032/18 (провадження № 61-11023св19) та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18). Отже, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення».
 
(б) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року у справі № 727/10734/16-ц (провадження № 61-25745св18) зазначено:
«Як встановлено судом, ОСОБА_2 за кредитним договором від 22 серпня 
2007 року отримав кредит у розмірі 39 718 євро на фінансування будівництва квартири, що є предметом іпотеки. Водночас рішенням Шевченківського районного суду 
м. Чернівці від 15 серпня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідно до договору від 16 липня 2007 року про фінансування будівництва 
227-квартирного 10-поверхового 5-секційного житлового будинку з допоміжними приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1, 17 серпня 2007 року ОСОБА_2 було сплачено 
113 888,00 грн, а 22 серпня 2008 року, тобто в день отримання кредиту - 265 738,18 грн (а.с. 129-130). Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Отже, квартира, яка передана відповідачем банку в іпотеку, придбана не лише за рахунок кредитних коштів, а й з власні кошти відповідача. З урахуванням вказаного, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що предмет іпотеки - придбано іпотекодавцем не лише за рахунок кредитних коштів, а й за власні, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Банк Кредит Дніпро», оскільки відповідачів неможливо виселити з указаної квартири без надання іншого житлового приміщення, тому правильно вважав, що відсутні підстави для задоволення позову банку. Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору. Судами правильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК Української РСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення, та дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами».
 
(в) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року у справі № 725/5032/18 (провадження № 61-11023св19) зазначено:
«під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV,так і норма статті 109 ЖК УРСР. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц. Доводи касаційної скарги відносно того, що суд апеляційної інстанції безпідставно встановив факт того, що іпотечна квартира була придбана за частину коштів ОСОБА_1 , а не повністю за кредитні кошти, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що спірна квартира не була придбана за кредитні кошти. Квартира спочатку була придбана за власні кошти, згодом, того ж дня квартира була передана в іпотеку банку, а потім відповідачу був оформлений кредит і видані кредитні кошти. Змінюючи рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 лютого 2018 року, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірна квартира була придбана спільно - частково за кошти ОСОБА_1 та частково за кредитні кошти. Суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції. Так, за договором купівлі-продажу від 08 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , останньою було придбано квартиру АДРЕСА_2 за 553 210 грн, в той час коли кредит, наданий для придбання вказаної квартири становив 350 000 грн. Походження різниці вартості квартири у розмірі 203 210 грн не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти, надані ОСОБА_1 на підставі договору про іпотечний кредит. Таким чином, вважати вказану спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення не можна, відповідно і виселенню з даної квартири без надання їм іншого жилого приміщення відповідачі не підлягають».
 
Тому колегія суддів вважає необхідним передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для відступу від висновків щодо застосування статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 640/14765/15-ц (провадження № 61-27871св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року у справі № 727/10734/16-ц (провадження № 61-25745св18); Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року у справі № 725/5032/18 (провадження № 61-11023св19), та вказівки, що за змістом положень статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України виселення з предмета іпотеки без надання іншого житла можливе у випадку придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, повністю або частково за рахунок кредитних коштів, незалежно від того, що інша частина такого приміщення була придбана за рахунок власних коштів іпотекодавця або належала йому до укладення договору іпотеки.
 
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України  Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Справу № 310/2950/18 передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     В. І. Крат

Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов