П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/402/20	

Категорія: 106030000                                                                                                            
                                                                                                                                  Головуючий в 1 інстанції: Малих О. В.
                                                                                                                                  Час і місце ухвалення:  м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Бітова А. І.
                                  –  Градовського Ю. М.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просить:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року в сумі 4871,57 грн. враховуючи базовий місяць грудень 2015 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити різницю нарахованої індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи базовий місяць – січень 2014 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суму середнього заробітку у відповідності до ст. 117 КЗпП України за період з моменту звільнення з військової служби – 04.10.2018 року – по день останнього фактичного розрахунку – 20.11.2019 року.
18.03.2020 року від відповідача до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з пропуском позивачем строків звернення до суду.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року в задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою провадження у справі в частині позовних вимог щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 , суму середнього заробітку у відповідності до ст. 117 КЗпП України за період з моменту звільнення з військової служби – 04.10.2018 року – по день останнього фактичного розрахунку – 20.11.2019 року залишити без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що у відповідності до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справа щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Так, позивач не навів жодної причини що перешкоджала йому виконати вимоги вищезазначеної статті КАС України, заяву про поновлення строку звернення до суду першої інстанції не подавав, а отже суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без розгляду.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції з посиланням на ст. 233 КЗпП України вказав, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком, а отже прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду.
Вивчивши матеріали справи, переглянувши ухвалу суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Так, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку, то застосуванню підлягає Кодекс Законів про працю України (далі - КЗпП України).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002  (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України  (далі -  КЗпП України) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до частини першої  статті 94 Кодексу законів про працю України  заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 Кодексу законів про працю України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене  статтею 117 Кодексу законів про працю України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.
При цьому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема компенсація працівникам втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні  статті 2 Закону України «Про оплату праці».
Керуючись викладеним, колегія суддів вважає, що відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, від 19 травня 2020 року по справі №761/35141/17 та постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі №8/568.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оскільки середній заробіток за час затримки виплат не є складовою заробітної плати, то на позовні вимоги розповсюджуються строки позовної давності передбачені ст. 122 КАС України та ст. 233 КЗпПП.
Відповідно до ч. 1,2,3  ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У частинах першій, другій статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень  статті 233 КЗпП  у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього  кодексу  вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».
Колегія суддів, з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.09.2020 року у справі №420/5945/19, вважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками, а отже висновки суду першої інстанції про необмеженість строку звернення до суду є помилковими.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про правомірність відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_2 про залишення позовної заяви без розгляду, водночас з помилковим застосуванням норм процесуального права, що у відповідності до п.4 ч.1 ст.317 КАС України, може бути підставою для зміни мотивувальної частини ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року.
Керуючись ст.ст. 308, 311, ст.315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 КАС України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції даної постанови апеляційного суду.
В іншій частині ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
                                               
                                                            Повний текст постанови складено та підписано 16 лютого 2021 року . 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                       Ю. М. Градовький