ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

                                                                   Головуючий суддя у першій інстанції : Микитюк Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року	Львів	Справа № 300/3260/20 пров. № А/857/1710/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Макарика В.Я., Улицького В.З.
за участю секретаря судового засідання:          Герман О.В.
представника апелянта:                              Тугая І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 300/3260/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-

                                                       ВСТАНОВИВ :

11.11.2020р. позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 03.06.2020 у ВП №52428505.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.12.2020р. в позові відмовлено. 

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми  процесуального та матеріального права.

Апелянт просить суд, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 р. скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким визнати протиправною і скасувати постанову про стягнення виконавчого збору яка винесена головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 03.06.2020р. у виконавчому провадженні №52428505.

Представник апелянта Тугай І.М. в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу задоволити, а рішення суду скасувати та прийняти постанову якою позов задоволити в повному обсязі.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

03.06.2020р. головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виніс постанову про стягнення виконавчого збору ВП №52428505.

Зокрема, оскаржену постанову винесено з виконання виконавчого листа №344/5033/2015 виданого 15.07.2016р. Івано-Франківським міським судом. 

Крім того, даною постановою стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі                 6711,94 долари США та 145888,73 гривень (а.с. 5).

Із змісту ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» видно, що заходами примусового виконання рішень є: (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин):

-звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно, корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, в тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

-звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід;

- вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

-заборону боржнику розпоряджатись та/або користатись майном, яке належить йому на праві власності, в тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватись таким майном на умовах, визначених виконавцем;

-інші заходи примусового характеру, передбачені цим законом;

Як видно з матеріалів справи, державний виконавець вживав заходи щодо виконання вищевказаного виконавчого листа 344/5033/2015 який виданий 15.07.2016р. Івано-Франківським міським судом, що підтверджується постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 03.10.2016р., постановою про арешт коштів боржника та  оголошення заборони його відчуження від 21.10.2016р., постановою про опис та арешт майна ( коштів) боржника від 11.03.2017р., постановою про призначення суб`єкта оціночної діяльності -суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 12.05.2017р., постановою про арешт коштів боржника від 28.11.2019р.

Отже, державний виконавець при виконанні рішення суду вживав заходи які передбачені ст.10 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що вказані постанови державного виконавця боржник ОСОБА_1 не оскаржував в установленому законом порядку та на час винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору останній в добровільному порядку рішення суду не виконав.

18.11.2020р. постановою Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції повернуто вищевказаний виконавчий лист в порядку п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір це збір, що справляється по всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 % суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника переданого стягувачу за виконавчим документом.

ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених п.1,3,4,6 ч.1 ст. 37 цього закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.1,2,4,6,9 ( крім випадку, передбаченого ч.9 ст.27 цього закону), п.11,14,15 ч.1 ст.39 цього закону, якщо виконавчий збір не стягнуто державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документу (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

За таких обставин, колегія дійшла висновків, що  постанова про стягнення виконавчого збору від 03.06.2020р. у виконавчому провадженні №52428505 винесена головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на підстав, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами та Конституцією України, а тому відсутні підстави для задоволення позову та апеляційної скарги в цій частині.

Не приймає до уваги апеляційний суд доводи апелянта про те, що стягнення виконавчого збору може мати місце із реальним стягненням грошових коштів, оскільки ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» визначена підстава для стягнення виконавчого збору - повернення виконавчого документа  з підстав  визначених п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» з приміткою - якщо виконавчий збір не стягнуто. В даній справі, виконавчий збір повернуто згідно п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», а тому державний виконавець дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення виконавчого збору.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

п.7 ч.1 ст.4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За змістом ч.4 ст.46 КАС України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Водночас нормами ст.48 КАС України визначена процедура заміни неналежної сторони. Так, ч.1 цієї статті встановлено, що суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

ч.4 цієї статті передбачено, що якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Так, колегія суддів вважає зазначити, що принципи адміністративного судочинства, закріплені в КАС України, є нормами прямої дії, що  застосовуються  судом безпосередньо. 

Разом з тим, саме принцип офіційного з`ясування обставин у справі є притаманним лише адміністративному судочинству, основним завданням якого є, зокрема, ефективний захист прав та свобод особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень. 

Отже, встановлюючи обставини у справі, суд зобов`язаний, у першу чергу, установити відповідність заявлених у справі учасників судового процесу на предмет правильності визначення їх процесуального статусу. Це означає, що приписи ст.46 КАС України у системному зв`язку з нормами ст.2, 4 КАС України зобов`язують суд вжити заходів щодо встановлення кола осіб, які відповідають вимогам, установленим до учасників судового процесу, у тому числі, встановити відповідність сторони у справі заявленому стосовно неї статусу.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби урегульовані ст.287 КАС України, відповідно до ч.3 якої, відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

В ст. 6 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" передбачено, що систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

ч. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 ( із змінами від 27.12.2019р.)  передбачено, що органами державної виконавчої служби є:

-Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;
-відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;
-управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві);
-відділи примусового виконання рішень в районах міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві;
-управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень);
-відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень;
-районні, районні в містах, міські, міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної виконавчої служби).

Наказом Міністерства юстиції від 20.04.2016р. № 1183/5 затверджено Типове положення "Про управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, Типового положення про відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України".

Відповідно до п. 1 даного Типового положення Управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - Управління) є територіальним органом державної виконавчої служби, входить до системи органів Міністерства юстиції України як структурний підрозділ міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - міжрегіональне управління юстиції) та є підзвітним і підконтрольним Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент).

Тобто, до складу Управління входить відділ примусового виконання рішень.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що норми КАС України наділяють позивача правом самостійно визначити особу, яка повинна відповідати за позовом. Натомість установлення належності відповідача є обов`язком суду, який розглядає справу. 

Так, за змістом наведених норм законодавства, у даній категорії справ відповідачами можуть бути лише перераховані у ч.1 ст.6 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" органи державної виконавчої служби. Структурні підрозділи органів державної виконавчої служби, а саме відділ примусового виконання рішень не визначені як самостійні органи державної виконавчої служби, а тому вони не є суб`єктами владних повноважень, які за законом можуть бути відповідачами у справі.

Як видно із матеріалів справи,  відповідачем в даній справі є Відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в                                Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, на виконанні у якого перебував виконавчий документ.

Із змісту п. 12 , п. 15 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 13.12.2010р. "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби"  видно, що судам варто враховувати, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, підрозділи примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції в АРК, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі -   не визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як сторони в адміністративному процесі. Тому, як відповідача у справі слід залучати відповідно Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділи державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції в АРК, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі.

Ураховуючи те, що наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, судам, у разі подання позовної заяви до підрозділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, необхідно за правилами статті 52 КАС України здійснювати заміну первинного відповідача на належного - відповідний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, або, у разі наявності заперечень позивача, залучати зазначений орган як другого відповідача.

Отже,   відділи примусового виконання рішень є структурними підрозділами управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, які, в свою чергу, входять до системи органів державної виконавчої служби.

Таким чином, в розумінні приписів КАС України, вказані структурні підрозділи не можуть бути відповідачами в адміністративних справах щодо оскарження дій, рішень та бездіяльності державних виконавців.

Враховуючи те, що наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, у разі подання позовної заяви до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, необхідно за правилами статті 48 КАС України здійснювати заміну неналежного відповідача на належного.

Згідно з ч. 3 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції                   (ч.7 ст.48 КАС України).

З аналізу ст. 48 КАС України слідує, що заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем   належить до повноважень суду першої інстанції а не апеляційного суду.

Аналогічний правовий    висновок Верховного Суду, викладений зокрема у постановах від 13 лютого 2019 року у справі   №336/2138/17 (2-а/336/223/2017), 26 червня 2019 року у справі   №303/3794/17, 09 серпня 2019 року у справі   №821/2089/17,   від   09 жовтня 2019 року у справі   №456/2935/15-а, від 30.09.2019 року у справі   №819/940/18   та від 31.10.2019 року у справі   №826/17241/16, від 07.04.2020 р. у справі № 501/1397/17.

Так, п.4 ч.3 ст.317 КАС України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

З огляд на вказане, колегія суддів вважає зазначити, що судом першої інстанції ці обставини не враховано та розглянуто позов за участю неналежної сторони, що є підставою для скасування судового рішення та відмови в позові.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову якою в позові відмовити.

Керуючись ст.ст.243, 286, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                  ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня                  2020 року у справі № 300/3260/20 - скасувати.
В позові ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 03.06.2020 у ВП №52428505 - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	В. Я. Макарик 	
 	 	В. З. Улицький  	
Повне судове рішення складено 26.02.2021р.

Окрема думка судді Улицького В.З. долучається.