Ухвала
 
02 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 645/6597/19
провадження № 61-1226ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області на постанову Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управлінням Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, Липецького відділення поліції Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 07 квітня 2019 року відносно нього було складено протокол серії ЕД № 246722 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). На підставі вказаного протоколу постановою Харківського районного суду Харківської області від 04 червня        2019 року у справі № 635/2999/19 його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП. Постановою Харківського апеляційного суду від 03 липня 2019 року скасовано постанову Харківського районного суду Харківської області від 04 червня 2019 року і закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 274 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Внаслідок незаконних дій інспектора відділення поліції Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції Почуєва К. Ю. його безпідставно було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, чим заподіяно йому моральних страждань, які виразилися у переживаннях щодо розголосу вказаного факту за місцем проживання та місцем роботи, у зв`язку з побоюванням громадського осуду, позбавленням можливості користуватися спеціальним правом щодо керування транспортним засобом, необхідністю нести витрати на правничу допомогу. Після пережитого він перебував у важкому емоційному стані та був позбавлений можливості вести звичний спосіб життя.
 
Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20 липня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20 липня 2020 року скасовано. Позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України (шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку) на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію спричиненої моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позов залишено без задоволення.
 
21 січня 2021 року Головне управління Національної поліції в Харківській області (далі - ГУ НП в Харківській області) подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20 липня 2020 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) -  2 270 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 30 000 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тобто справа № 645/6597/19 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 686/3471/17, від 19 червня 2019 року у справі № 206/4148/17-ц, від 21 жовтня 2019 року у справі № 641/7804/15-ц та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 607/10827/16-ц, від 14 січня 2019 року у справі № 686/5801/17, від 24 січня 2019 року у справі № 137/49/17, є необґрунтованими, оскільки заявник не вказав, яких саме висновків (щодо застосування якої норми права у подібних правовідносинах) не застосував апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні. При цьому зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду не вбачається застосування статей 1167, 1174, 1176 Цивільного кодексу України всупереч правовим висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду. Натомість, апеляційний суд застосував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2018 року у справі № 641/2476/17, від 11 липня 2018 року у справі № 638/12259/16, від 25 липня 2018 року у справі № 638/6944/16-ц, які є подібними правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання ГУ НП в Харківській області про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року та про зупинення виконання вказаної постанови до закінчення її касаційного перегляду.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на постанову Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управлінням Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, Липецького відділення поліції Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко