ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20021/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  08 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Романович І.І., за участі представника позивача Наїдка Л.В., представник відповідача Пуленця А.С., представника третьої особи Дяк Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Наїдка Любомира Володимировича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи - Міністерство охорони здоров`я України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді 

В С Т А Н О В И В:
          Історія справи.

18.10.2019 до Окружного адміністративного суду м.Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Міністерство охорони здоров`я України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому з урахуванням заяви про зміну (доповнення) підстав позову (т.1 а.с.112) просить:
- визнати протиправним та скасувати   розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України";
- поновити ОСОБА_1 на посаді державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України;
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 949-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 ";
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірне Розпорядження відповідачем прийнято в період знаходження позивача у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, що відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається.
Крім того, позивач зазначив, що 08.11.2017 був призначений на посаду державного секретаря, тому звільнення позивача на підставі статті  87-1  Закону України «Про державну службу», яка з вересня 2019 року встановлює додаткову підставу звільнення з державної служби, є порушенням прав позивача, і застосування вказаної норми права при звільненні його з посади було прямим порушенням  статті 58 Конституції України.
Позивач доповнив підстави позову, зокрема вказавши на відсутність у спірному розпорядженні правової визначеності, що є складовою верховенства права, а саме, те, що розпорядження не містить чітких та точних підстав для звільнення позивача із займаної посади. 
Позивач вважає, що нова норма закону, а саме стаття  87-1  Закону України «Про державну службу», має ознаки дискримінаційної.
Позивач наголосив, що відповідачем під час прийняття спірного розпорядження було порушено правову процедуру його прийняття, зокрема пункти 56, 58, 59, 62 та 82 Розділу 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання документування управлінської діяльності» № 55 від 17.01.2018 та порядку включення до порядку денного Кабінету Міністрів України питань про звільнення позивача та про тимчасове покладення обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я на ОСОБА_3 .
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2020 у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
Приймаючи у справі рішення, суд першої інстанції зазначив, що оскільки оскаржуваним розпорядженням позивача було лише звільнено з    посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України відповідно до особливого порядку встановленого статтею  87-1  Закону України "Про державну службу", а не з державної служби, у той час як державну службу позивача було припинено за його власним бажанням 31.01.2020, суд дійшов висновку про те, що посилання позивача на положення  статті 40 Кодексу законів про працю України, як на такі, що виключають можливість наявності правових підстав для видання розпорядження    від 12.10.2019 № 942-р,    є необґрунтованими.
Крім того, суд першої інстанції вказав, що в даному випадку    відсутня зворотня дія в часі норми закону, а лише наявний факт реалізації відповідачем наданих йому на час звільнення позивача з посади положеннями статті  87-1  Закону України «Про державну службу»  повноважень у спосіб визначений вказаною нормою.
Щодо відсутності правової визначеності у спірному розпорядженні, суд першої інстанції наголосив, що розпорядження містить посилання на частину першу  статті 87-1 Закону України "Про державну службу", що є достатнім для розуміння підстав припинення державної служби.
Також суд першої інстанції вказав, що встановлення статтею  87-1  Закону України «Про державну службу»  додаткових підстав припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення зумовлено виключно особливостями статусу відповідних державних службовців, тобто їх належністю до вищого корпусу державної служби, який обумовлює виникнення особливості її проходження, а отже встановлення відповідних додаткових підстав припинення не може вважатись дискримінацією.
Стосовно посилань позивача на порушення відповідачем порядку розгляду подань, на підставі яких прийнято оскаржувані розпорядження, суд першої інстанції зазначив, що вони є  необґрунтованими та спростовуються документами, наявними в матеріалах справи.
Позивач, не погоджуючись з таким рішенням суду, подав апеляційну скаргу, просить його скасувати через порушення норм матеріального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.  
Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. 
Крім того, апелянт як на обґрунтованість заявлених позовних вимог, послався на висновок Головного науково-експертного Управління Верховної Ради України, Висновок експерта у галузі права професора кафедри трудового права та прав соціального забезпечення юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка доктора юридичних наук ОСОБА_4 , Рішення Другого Сенату Конституційного Суду України від 04.09.2019 № 6-р(ІІ)/2019, Пленум Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п.17) та правові висновки Верховного суду висловлені у рішеннях у справах № 820/12139/15, 820/3205/16, 821/982/16.          
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано про правильність висновків суду першої інстанції та наголошено на тому, що положення статті  87-1  Закону України «Про державну службу»  не було визнано неконституційним, відтак підлягає застосуванню. 
Третьою особою Міністерством охорони здоров`я України подано пояснення, відповідно до яких вказана особа вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з огляду на правильність висновків суду першої інстанції. 
В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідача та третьої особи - Міністерства охорони здоров`я України заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили відмовити у її задоволенні.
У додаткових поясненнях відповідач вказав на обставини, що дружина позивача не перебувала у відпустці по догляду за дитиною, що на його думку має значення при прийнятті рішення у цій справі. 
Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін та інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті.
Колегія суддів, заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 № 788-р "Про призначення державним секретарем Міністерства охорони здоров`я України"  призначено ОСОБА_1 державним секретарем Міністерства охорони здоров`я України з дати початку фактичного виконання ним посадових обов`язків строком на п`ять років з оплатою праці відповідно до законодавства, встановивши випробування строком на три місяці (т.1 а.с.18).
08.10.2019 Міністерством охорони здоров`я України за підписом міністра Скалецької З. складено лист на ім`я Кабінету Міністрів України № 02.1-21//42326/219, який зареєстрований 09.10.2019 за № 34792/0/1-19 "Про звільнення з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України", в якому вказано про внесення, відповідно до статті  87-1  Закону України «Про державну службу», подання щодо звільнення з посади   державного секретаря    Міністерства охорони здоров`я України ОСОБА_1 з одночасним зарахуванням його за штат міністерства (т.1 а.с.61). 
Також, 08.10.2019 Міністерством охорони здоров`я України за підписом міністра Скалецької З. був складений лист № 02.1-21/42323/2-19, зареєстрований 09.10.2019 за № 34793/0/1-19, "Про виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України", в якому вказано, що відповідно до  Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»  у зв`язку із звільненням з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України прошу покласти виконання обов`язків державного секретаря на ОСОБА_3 - начальника відділу Служби Державного секретаря (самостійний відділ) Міністерства охорони здоров`я України тимчасово до призначення державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України в установленому законодавством порядку (т.1 а.с.64).
09.10.2019 державним секретарем Міністерства охорони здоров`я України ОСОБА_1 видано наказ № 285-кв від 09.10.2019  "Про надання відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_1 " в якому зазначено наступне: " Відповідно до частини третьої  статті 5 Закону України «Про державну службу»  та  статті 18 Закону України «Про відпустки»    відбуваю у відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 09 жовтня 2019 року до 10 червня 2021 року." (т.1 а.с.12).
Вказаний наказ не є скасованим. 
09.10.2019 державним секретарем Міністерства охорони здоров`я України ОСОБА_1 був прийнятий наказ № 415-к «Про покладення обов`язків Державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України» відповідно до якого вказані обов`язки покладено на генерального директора Директорату стратегічного планування та євроінтеграції Литовченко І.А. (т.1 а.с.13).
12.10.2019 на засіданні Кабінету Міністрів України було вирішено питання про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України та про тимчасове покладення обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 , що підтверджено протоколом засідання (т.1 а.с.139, 140).
12.10.2019 відповідачем було прийнято розпорядження № 942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України", в якому вказано про звільнення позивача з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України відповідно до частини 1 статті 87-1 Закону України «Про державну службу» (т.1 а.с. 14).
Також, в цей же день відповідачем прийнято розпорядження № 949-р  "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на   ОСОБА_3 ", в якому вказано покласти тимчасово, до призначення в установленому порядку державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України, виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на начальника відділу Служби Державного секретаря (самостійний відділ) зазначеного Міністерства ОСОБА_3 (т.1 а.с.15).
15.10.2019 Міністерством охорони здоров`я України видано наказ № 420-к "Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 року № 942-р та № 949-р", яким наказано оголосити розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України" та вважати ОСОБА_1 звільненим з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України з одночасним зарахуванням за штат Міністерства охорони здоров`я України та оголосити розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 949-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 " та вважати ОСОБА_3 - начальника відділу Служби Державного секретаря (самостійний відділ) зазначеного Міністерства, такою, що приступила тимчасово до виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України до призначення в установленому порядку державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України.
31.01.2020 Міністерством охорони здоров`я України видано наказ    від 31.01.2020 № 39-к "Про звільнення ОСОБА_1 " за власним бажанням згідно з частиною другою  статті 86 Закону України "Про державну службу".
Вказані обставини підтверджені належними та допустимими доказами і не є спірними.
          Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність відповідачем правомірності спірних розпоряджень, проте колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується та зазначає наступне. 
Нормативно-правове обґрунтування.
Згідно зі  статтею 43 Конституції України  кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтями    2,    5-1 КЗпП України  передбачено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.
Частиною другою  статті 3 Конституції України  встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави
Згідно зі  статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.    
Конституція України    має найвищу юридичну силу.    Закони    та інші нормативно-правові акти приймаються на основі    Конституції України    і повинні відповідати їй.
Норми    Конституції України    є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі    Конституції України    гарантується.
Статтею 24 Конституції України  визначається, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до  статті 38 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
У частині другій    статті 61 Конституції України    зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до частини першої    статті 129 Конституції України    суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Статтею 9 Конституції України    встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 N 475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала    Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод    (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим    законом    Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із    законом    і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Cтаття 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14.04.1986 № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13.06.1986 (далі - Віденська конвенція) визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.
Відповідно до статті 19 Закону України від 29.06.2009 № 1906-IV «Про міжнародні договори України», міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.
Також, за приписами    статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,    суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною першою    статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України    (далі -    КАС України) встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється    Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до  статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі    Конституції України    гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
За правилами частин першої-третьої, п`ятої    статті 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до    Конституції    та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені    Конституцією    та законами України. У разі невідповідності правового акта    Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.
Відповідно до стаття 1 КЗпП України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Статтею 2 КЗпП України визначені основні трудові права працівників, в тому числі працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці тощо.
Стаття 40 КЗпП України (в радекції на день приянття спірного розпорядження) встановлені підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:
1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;
2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці;
3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;
4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;
5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;
6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;
7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;
8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;
10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду;
11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.
Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за  пунктом 5  цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Відповдіно до ч.3 та ч.7 статті 179 КЗпП України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Також, відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.
Пунктом 4 ч.1 ст.4 Закону України «Про відпустки» передбачений такий вид відпустки як соціальна відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII  (далі -  Закон № 889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Приписами частини першої  статті першої Закону № 889-VIII (в редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду) державна служба визначена як публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій,  проектів законів  та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
гідно зі  статтею третьою Закону № 889-VIII, цей  Закон  регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до ч.3 ст.5 Закону № 889- VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Дія цього  Закону  поширюється на державних службовців: 1) Секретаріату Кабінету Міністрів України; 2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; 3) місцевих державних адміністрацій; 4) органів прокуратури; 5) органів військового управління; 6) закордонних дипломатичних установ України; 7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені    статтею 91    цього Закону; 8) інших державних органів.
Відповідно до  статті 5 Закону України «Про державну службу»  правове регулювання державної служби здійснюється  Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим  Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з приписами  статті 6 Закону № 889-VIII, посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців. Так, посади державних секретарів міністерств належать до категорії «А» - вищий корпус державної служби.
Підстави для припинення державної служби визначено частиною першою  статті 83 Закону України «Про державну службу». Так, державна служба припиняється:
1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84    цього Закону);
2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85    цього Закону);
3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86    цього Закону);
4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);
5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88    цього Закону);
6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43    цього Закону);
7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;
8) у разі застосування заборони, передбаченої    Законом України    «Про очищення влади».
Отже, відповідно до  частини другої вищевказаної статті, зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників.
Відповідно до частин першої, другої статті 87  Закону № 889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо  законом  не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.
Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає  Закон України № 794-VII від 27 лютого 2014 року «Про Кабінет Міністрів України»  (далі -  Закон № 794-VII).
Частинами першою, другою    статті 1 Закону № 794-VII  встановлено, що Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
Стаття 21 Закону № 794-VII    визначає повноваження Кабінету Міністрів України у відносинах з міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади.
Так, відповідно до частин першої, другої цієї статті, Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання  Конституції  та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.
Частиною сьмою    статті 21 Закону № 794-VII    передбачено, що Кабінет Міністрів України призначає на посаду:
1) державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, відповідно до законодавства про державну службу;
2) перших заступників і заступників міністрів - за поданням Прем`єр-міністра України.
Звільнення зазначених осіб здійснюється Кабінетом Міністрів України в порядку та з підстав, передбачених  законами України «Про Кабінет Міністрів України»,    «Про центральні органи виконавчої влади»,    «Про державну службу».
Закон України № 3166-VI від 17 березня 2011 року «Про центральні органи виконавчої влади»  (далі - Закон № 3166-VI) визначає організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України.
Частиною першою  статті 6 Закону № 3166-VI  визначено, що Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України    Конституцією    та законами України.
Правовий статус державного секретаря міністерства визначено  статтею 10 Закону № 3166-VI.
Так, згідно з частинами першою, другою  статті 10 Закону № 3166-VI    (в редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду), державний секретар міністерства є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства. Державний секретар підзвітний і підконтрольний міністру.
Державний секретар міністерства призначається на посаду Кабінетом Міністрів України за поданням Комісії з питань вищого корпусу державної служби строком на п`ять років з правом повторного призначення.
Відбір кандидатури на посаду державного секретаря міністерства здійснюється за результатами конкурсу, що проводиться відповідно до законодавства про державну службу.
Кандидатом на посаду державного секретаря міністерства може бути громадянин України, який має вищу освіту, загальний стаж роботи не менше семи років, включаючи досвід управлінської роботи не менше трьох років, і відповідає іншим вимогам, визначеним законом.

          Висновки суду апеляційної інстанції.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач за розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 № 7887-р був призначений державним секретарем Міністерства охорони здоровья України з дати початку фактичного виконання ним посадових обов`язків строком на п`ять років, до виконання яких він приступив і виконував їх до 09.10.2019. 
З 09.10.2019 позивач знаходився у відпустці для догляду за дитиною до досягення нею трирічного віку з цієї дати до 10.06.2021, про що був виданий відповідний наказ, який у подальшому не був визнаний нечинним чи скасований.  
          Таким чином, встановлено, що позивач 12.10.2019 був звільнений з займаної посади в період перебування у відпустці, і це звільнення відбулось не у випадку ліквідації установи, організації.
          Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 04.09.2019 № 6-р(ІІ)/2019 проаналізовано  положення частини 3 статті 40 КЗпП України, та висловлено позицію, що дія цієї норми поширюється на усі трудові правовідносини.
Отже, відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Закон України «Про державну службу» не передбачє жодних гарантій для державних службовців, зокрема для державних службовців, які перебувають у відпустці, не передбачає цей Законі і порядок звільнення державних службовців, яка на момент звільнення перебувають у відпустці.
Системний аналіз вищенаведених норм права дає підстави дійти висновку, що оскільки позивач мав право на соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, то на нього також розповсюджуються норми КЗпП України, які регламентують заборону звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним орану у період перебування у такій відпустці.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення позивача у період перебування його у відпустці є протиправним, оскільки положення ст.40 КЗпП України не допускає  звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним орагну в період перебування працівника у відпустці.
Крім того, колегія суддів з приводу звільнення позивача на підставі ст.87-1 Закону України «Про державну службу» вважає необхідним зазначити настпне.
Матеріалами справи підтверджено і не є спірним, що станом на момент призначення позивача на посаду державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України  законодавство передбачало чіткий вичерпний перелік підстав припинення державної служби (в тому числі і за ініціативою суб`єкта призначення), і при цьому містило імперативне положення, яке є по своїй суті однією з гарантій, про неможливість припинення державної служби у зв`язку зі зміною керівників або складу державних органів з ініціативи новопризначених керівників.
В той же час, 19.09.2019 року Верховною Радою України було прийнято  Закон України № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади»  (далі - Закон № 117-IX), який набрав чинності 25 вересня 2019 року, яким було внесено численні зміни до низки законодавчих актів, в тому числі і  Законів України «Про центральні органи виконавчої влади»  та «Про державну службу».
Так, вищевказаним  Законом № 117-IX  внесено зміни до  статті 83 Закону України «Про державну службу», яка визначає перелік підстав для припинення державної служби.
Пункт 4 частини першої статті 83  Закону № 889-VIII «Про державну службу» в частині підстави для припинення державної служби «за ініціативою суб`єкта призначення» доповнено фразою: статті  87,  871цього  Закону», окрім існуючої: «статті 87 цього  Закону».
Тобто,  Законом № 117-IX  було доповнено  Закон України «Про державну службу»  статтею 87-1з назвою «Додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення».
Згідно з частиною першою цією статті, крім підстав, передбачених    статтею 87    цього Закону, суб`єкт призначення може прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби    категорії «А»    з власної ініціативи, за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу.
Отже,  Законом України № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади»  було розширено перелік підстав припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення.
Також, цим же  Законом № 117-IX  частину другу  статті 10 Закону України № 3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади»  доповнено абзацом четвертим, згідно із яким державний секретар міністерства призначається на посаду Кабінетом Міністрів України строком на п`ять років з правом повторного призначення. Державний секретар міністерства звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра.
Як вже було зазначено вище,  Закон України № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», яким, зокрема, розширено перелік підстав припинення державної служби окремої категорії державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення, набрав чинності 25.09.2019 року.
З системного аналізу доповненої  Законом № 117-IX  статті  87-1  Закону України «Про державну службу»  щодо додаткових підстав припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення вбачається, що ця стаття застосовується, лише до державних службовців категорії «А», тобто вищого корпусу державної служби,  і те, що лише на підставі подання Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу). Тобто, з аналізу ціє норми випливає, що підстава звільнення державного службовця категорії «А» пов`язується із самим лише фактом призначення нового Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу).
Так, колегія суддів вважає, що відповідне формулювання статті  87-1  Закону України «Про державну службу»  щодо додаткових підстав припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, перш за все, дискримінаційним, оскільки законодавцем визначено лише вузьке коло осіб - державні службовці категорії «А», до яких може бути застосовано відповідна стаття.
При цьому,  статтею 24 Конституції України  визначається, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Визначення окремої категорії осіб, до яких може бути застосовано положення статті  87-1  Закону України «Про державну службу»  як підстави для звільнення є грубим порушенням базового принципу державної служби, який має полягати у забезпеченні рівного доступу до державної служби - забороні всіх форм та проявів дискримінації, відсутності необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.
На думку колегії суддів, встановлення різниці в правовому регулюванні повинно ґрунтуватися на принципі пропорційності, який, в свою чергу, забезпечує реалізацію принципу верховенства права. Інакше кажучи, з точки зору принципу пропорційності, відповідний  закон  повинен переслідувати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Також, застосоване обмеження має бути співмірним з метою, яку прагне досягнути законодавець, запроваджуючи його.
В даному випадку, положення статті  87-1  Закону України «Про державну службу»  за жодним з критеріїв не відповідають принципу пропорційності.
В той же час, із змінами, внесеними згідно із  Законом    № 117-IX від 19.09.2019 року, вищезазначена частина друга статті 83 була доповнена фразою «крім випадків, передбачених    статтею  87-1цього  Закону», що свідчить про пряме порушення базової гарантії стабільності та політичної неупередженості державної служби і звуження обсягу існуючих прав та свобод.
Встановлення відповідних додаткових обмежень для реалізації прав і свобод державного службовця прямо вказує на невідповідність частині третій    статті 22 Конституції України, згідно з якою при прийнятті нових законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод та    статті 64 Конституції України, згідно з якою конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених    Конституцією України.
Вищевказані висновки відповідають висновкам Верховного Суду України, викладеним у Конституційних поданнях внесених до Конституційного Суду України відповідно до Постанов Пленуму Верховного Суду України № 25 від 25 грудня 2015 року , № 3 від 16 березня 2015 року та №        8 від 17 листопада 2014 року.
Відповідно до частини першої    статті 129 Конституції України    суди зобов`язані вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із    законом»    означає, зокрема,        що    закон    не повинен суперечити принципу верховенства права.
Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати), закріплений статтею 26 Віденської конвенції. Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.
Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.
17 жовтня 2019 року Європейський суд з прав людини прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного.
Так, у справі «Полях та інші проти України»,    відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм наведеним критеріям, розробленим практикою ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_5 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених    Законом №1682-VII    заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі    Закону    лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан В. ОСОБА_5 був Президентом України (пункт 294).
ЄСПЛ підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення    Верховною Радою України Закону №1682-VII. Навпаки, у    статті 1 Закону    серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями    Закону    та фактично оприлюдненими ним правилами (пункти 72, 297).
У ситуації заявників у справі «Полях та інші проти України» ЄСПЛ констатував, що передбачені    Законом №1682-VII    заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан В.ОСОБА_5  став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана ОСОБА_5 . Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених    Законом №1682-VII, є прихід до влади пана ОСОБА_5, а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд уважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави (пункти 299-300).
Вищевикладене свідчить, що стаття  87-1  Закону України «Про державну службу»  фактично пов`язує звільнення державного службовця категорії «А» з призначенням нового Прем`єр-міністра України або нового відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу).
З цього слідує, що причиною застосування статті  87-1  Закону України «Про державну службу»  є саме відповідне призначення нового Прем`єр-міністра України або нового відповідного міністра, а не будь-яка дія/подія, до якої причетний відповідний державний службовець.
Статтею 8 Конвенції    передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із  законом  і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні по справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11), Європейський суд з прав людини вказав, зокрема, наступне: «…Звільнення заявника з посади судді вплинуло на широке коло його стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру. Схожим чином, воно мало наслідки і для «кола його близьких», оскільки втрата роботи мала відчутні наслідки для матеріального добробуту заявника та його сім`ї. Крім того, причина звільнення заявника, а саме порушення присяги судді, говорить про те, що під впливом опинилась і його професійна репутація.
Отже, звільнення заявника з посади становило втручання в його право на повагу до приватного життя у розумінні    статті 8 Конвенції.
Далі Суд має розглянути, чи відповідало втручання умовам    пункту 2 статті 8 Конвенції.
Вислів «згідно із  законом»  вимагає, по-перше, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (див., серед інших джерел, рішення від 25 березня 1998 року у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр v. Switzerland), п. 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).
Отже, ця фраза передбачає, inter alia, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24 квітня 2008 року у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46, ЕСНR 2001-IX).»
Таким чином, врахуваючи вищенаведене, твердження Європейського суду з прав людини, колегія суддів дійшла висновку, що стаття  87-1  Закону України «Про державну службу»  жодним чином не може відповідати принципові верховенства права, оскільки відповідна норма не є передбачуваною в розумінні тлумачення    Європейського суду з прав людини, та не забезпечує юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів.
Вступаючи на державну службу строком на п`ять років, позивач не знав і не міг знати, що лише зміна Прем`єр-мінстра України чи профільного міністра у певний проміжок часу в майбутньому становитиме підставу для його звільнення з посади.
З урахуванням норм міжнародного права та положень національного законодавства наявні підстави вважати, що приписами    статті  87-1  Закону України № 889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу»    створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до частини другої    статті 38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення державного службовця категорії «А» тільки з тієї підстави, що було призначено нового Прем`єр-міністра України, відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу).
Апеляційний суд вважає, що положення статті  87-1  Закону України «Про державну службу»  є непропорційним, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право державного службовця категорії «А», до якого може бути застосоване відповідне положення, на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.
Детальний аналіз додаткової підстави припинення державної служби державних службовців категорії «А» за ініціативою суб`єкта призначення, встановленої статтею  87-1  Закону України «Про державну службу», дозволяє дійти висновку, що відповідна норма суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, принципам рівності та пропорційності, а тому    його застосування становить порушення положень Конвенції.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що зміст статті  87-1  Закону України № 889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу»    вказує на її невідповідність    статтям  22,  38,  64 Конституції України.
Згідно з частиною четвертою  статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд доходить висновку, що  закон  чи інший правовий акт суперечить    Конституції України, суд не застосовує такий  закон  чи інший правовий акт, а застосовує норми  Конституції України  як норми прямої дії.
Відповідно до  статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог  Закону України «Про запобігання корупції»  іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини та наведені норми Закону, спірне розпорядження № 942-р про звільнення позивача підлягає визанню як протиправне та скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України з 13.10.2019р.
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої  статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України  негайно виконуються рішення суду про, зокрема, присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відповідно до вказаної норми КАС України рішення суду в частині поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 949-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 " колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на те, що в судовому порядку підлягає захисту лише порушені права позивача. В даному випадку позивачем не доведено порушення його прав розпорядженням відповідача № 949-р, в наслідок чого у задоволені цих позовних вимог слід відмовити.
          Згідно з положеннями    ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Внаслідок зазначено, доводи апелянта спростовують висновки суду першої інстанції та заслуговують на увагу, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 
Статтею 317 КАС України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції невірно вирішив справу за суттю вимог, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Повний текст постанови виготовлено 15.02.2021.
Керуючись статтями 308, 309, 310, 313, 315, 317, 321. 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

                                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Наїдка Любомира Володимировича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2020 р. - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи - Міністерство охорони здоров`я України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України  про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України".
Поновити ОСОБА_1 на посаді державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України з 13.10.2019 року.
Допустити до негайного виконання рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України.
В решті позову - відмовити.
Постанова  суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                                                                                                                                                       

Колегія суддів:                                                                                              О.В. Карпушова  

                                                                                                             Л.В. Губська

                                                                                                              О.В. Епель