ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1333/21 Справа № 185/11513/19 	  	Головуючий у першій інстанції: Перекопський М. М. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство "Совтур", ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство "Совтур", треті особи: ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка", про стягнення моральної шкоди, – 

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 07 липня 2017 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди, позивач, будучи пасажиром автобусу «Рута 41» під керуванням ОСОБА_2 , який на той момент був у трудових відносинах з відповідачем, отримала тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин носа та з 07.07.2017 року по 14.07.2017 року перебувала на лікарняному. У результаті зазначеної аварії, яка сталася з вини ОСОБА_2 , позивач переживала тривалий стресовий стан, пов`язаний зі смертю людини на її очах, з тривалим періодом відновлення свого душевного стану. Виходячи із заподіяних страждань позивачу, останню оцінює заподіяну їй моральну шкоду в 75000,00 грн. Тому позивач просила стягнути на свою користь з відповідача моральну шкоду в сумі 75000,00 грн. 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Автотранспортне підприємство "Совтур" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ "Автотранспортне підприємство "Совтур" на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768,40 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про зміну оскаржуваного рішення в частині розміру присудженої до стягнення моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. 
З таким рішенням також не погодилось ТОВ "Автотранспортне підприємство "Совтур" та звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , задоволення апеляційної скарги ТОВ "Автотранспортне підприємство "Совтур" та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 07 липня 2017 року близько 14 години 00 хвилин водій ОСОБА_2 керуючи технічно справним автобусом «Рута 41» реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 є ОСОБА_3 , а співвласником є ТОВ «Автотранспортне підприємство «Совтур», рухався по правій смузі автодороги Е-95 М-105 Харків-Сімферополь у Синельниківському районі Дніпропетровської області зі сторони міста Сімферополя у напрямку міста Харкова, перевозячи пасажирів. 
У ході руху по зазначеній ділянці дороги, водій ОСОБА_2 не діяв таким чином щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху, змінив напрямок руху вліво та частково виїхав на зустрічну смугу, по якій рухався технічно справний автопотяг у складі сідлового тягача «DAF 95 FT 430» реєстраційний номер НОМЕР_3 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 належить ОСОБА_4 , з напівпричепом бортовим Заруби Лариси «KRONE SDP 27» реєстраційний номер НОМЕР_5 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 належить ОСОБА_4 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався по правій смузі свого напрямку від міста Харків у напрямку міста Сімферополь. 
При подальшому зближенні вищезазначених транспортних засобів, на 226 км. + 200 м. автодороги Е-95 М-105 Харків-Сімферополь у Синельниківському районі Дніпропетровської області водій ОСОБА_2 допустив зіткнення лівою передньою-боковою частиною керованого ним автобуса «Рута 41» р/н НОМЕР_1 з лівими передніми боковими частинами сідлового тягача «DAF 95 FT430» р/н НОМЕР_7 та напівпричепа бортового «KRONE SDP 27» р/н НОМЕР_5 під керуванням водія ОСОБА_5 на смузі руху останнього (а.с. 9-14). 
Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року, у справі №191/4313/17, зокрема, ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання на підставі п."є" ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року (а.с. 9-14, 15-19). 
Під час вчинення ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем та виконував виробниче завдання. 
Як вбачається з копії довідки №7611, виданої КЗ «Павлоградська міська лікарня №4» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 о 15.00 год. звернулася до лікарні через ДТП, будучи пасажиром, в області носа мала набряк, біль (а.с.20). Колегія звертає увагу, що у вказаній вище довідці інформація про одержання травми під час ДТП зазначена зі слів позивачки, що визнано представником позивачки.
Згідно копії листка непрацездатності серії АДК №581161 позивач перебувала на амбулаторному лікуванні в період з 07.07.2017 року по 12.07.2017 року з діагнозом: забій м`яких тканин носа, гострий посттравматичний риніт (а.с.21). 
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автобуса «Рута 41» р/н НОМЕР_1 на час ДТП була застрахована у ПрАТ “СК “Уніка” за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/5675216 від 03.04.2017 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю в розмірі 200000,00 грн. (а.с. 92). 
Частиною 1 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України). 
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою – роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21.09.2016 року у справі №6-933цс16. 
Відповідно до частини 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Частиною 2 вказаної вище статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 статті 23 ЦК України. 
Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам; встановивши доведеність відповідачем факту неперебування позивачки під час ДТП, що сталася 07 липня 2017 року, у якості пасажира у автобусі «Рута 41» р/н НОМЕР_1 , - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Так, згідно копії витягу з кримінального провадження №12017040000000891 від 07.07.2017 року, 07.07.2017 близько 14 год. 00 хв. на автодорозі Харків-Семферополь Е-95 М-105 з сторони м.Новомосковськ рухався автомобіль «DAF 95 FT 430», реєстраційний номер НОМЕР_3 з`єднаний з напівпричепом «KRONE SDP 27», реєстраційний номер НОМЕР_5 під керуванням водія ОСОБА_5 , у протилежному напрямку з сторони м. Синельникове рухався автомобіль Рута 41 реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , в районі кілометрового стовпа 226км +200м, вищезазначені водії недотримались безпечного інтервалу між транспортними засобами, внаслідок чого відбулось зіткнення автомобілів. Внаслідок ДТП один пасажир автомобіля "Рута 41"  ОСОБА_6 і. від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці та три пасажира  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 , та малолітній  ОСОБА_9  травмовані (а.с. 60). 
Згідно змісту вироку Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2019 року у справі №191/4313/17, зокрема, встановлено, що невиконання  вимог Правил дорожнього руху призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чогопасажиру автобуса  ОСОБА_10  заподіяно тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких за ознакою небезпеки для життя і перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті; пасажиру автобуса  ОСОБА_7  заподіяно тілесні ушкодження, які відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. 
У вказаному вище кримінальному провадженні №12017040000000891 ОСОБА_1 не залучено у якості потерпілої, цивільного позивача, свідка, тощо. Більше того, ОСОБА_1 будь-яких пояснень з приводу ДТП працівникам правоохоронних органів не надавала, відповідні протоколи допиту у зв”язку з кримінальним провадженням не оформлювались, до переліку пасажирів автобусу позивачка не включена; викладені факти визнані представником позивачки, відповідно до пояснень у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.
Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях і є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг (далі - замовники послуг), автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами, визначено Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, що затверджені постановою КМУ від 18 лютого 1997 року N176, з відповідними змінами та доповненнями. 
Згідно підпункту 10 пункту 2 зазначених вище Правил від 18 лютого 1997 року N176, в редакції, що діяла на час ДТП, квиток на проїзд - це документ установленої форми, який підтверджує факт укладення договору перевезення; 
Пунктом 41 Правил від 18 лютого 1997 року N176 встановлено, що пасажир повинен мати квиток на проїзд, квитанцію на перевезення багажу міжміськими маршрутами регулярних перевезень, які дійсні тільки на зазначений у них день і рейс автобуса. 
Відповідно до п.п. 1, 2 пункту 158 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, що затверджені постановою КМУ від 18 лютого 1997 року N176, пасажир автобуса зобов`язаний: 1) мати при собі квиток на проїзд, квитанцію на перевезення багажу, а за наявності права на пільги щодо оплати проїзду - посвідчення встановленого зразка або безоплатний квиток (для міжміських перевезень); 2) займати зазначене у квитку місце, зберігати квиток до кінця поїздки і пред`являти в розгорнутому вигляді на вимогу осіб, що мають право здійснювати контроль. 
Позивачем не представлено суду проїзний квиток у автобусі “Рута 41” реєстраційний номер НОМЕР_1 від 07.07.2017 року, або належним чином завірену його копію; клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено. 
Пояснення представника позивача в судовому засіданні суду першої інстанції про те, що автобусний рейс був комерційним та водій зібрав в усіх пасажирів квитки до відправлення, не приймається до уваги судом, адже згідно змісту вказаних вище Правил від 18 лютого 1997 року N176, пасажир автобуса зобов`язаний зберігати квиток до кінця поїздки. 
Більше того, в суді апеляційної інстанції представник позивача змінив свої пояснення та зазначив, що позивачці квиток на проїзд у вказаному вище автобусі відповідача не видавався взагалі. Викладене підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.
Показання свідка ОСОБА_11 про те, що 07 липня 2017 року йому зателефонувала мати ОСОБА_1 та повідомила, що потрапила у дорожньо-транспортну пригоду, потім з місця ДТП ОСОБА_11 відвіз матір до лікарні, - не приймаються судом до уваги у якості належних та допустимих доказів, оскільки свідок ОСОБА_11 є сином позивачки та заінтересований у результатах розгляду даної справи. 
Колегія звертає увагу, що відповідач категорично заперечує факт знаходження позивача в автобусі під час ДТП, що мало місце 07.07.2017 року, згідно змісту апеляційної скарги ТОВ "Автотранспортне підприємство "Совтур". 
Крім того, позивачка не зверталась до ПрАТ “СК “Уніка” з повідомленням щодо страхового випадку; питання про виплату позивачці страхового відшкодування страховою компанією не вирішувалось (а.с. 92). 
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, належної оцінки представленим у справі доказам не надав, що призвело до неправильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. 
За змістом ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, із  ОСОБА_1 на користь ТОВ "Автотранспортне підприємство "Совтур" підлягають стягненню судові витрати, що понесені останнім на сплату судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп. 
За положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, колегія дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення місцевого суду з ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково. 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство "Совтур" – задовольнити. 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство "Совтур" про стягнення моральної шкоди – відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство "Совтур" (код ЄДРПОУ 34672021) судові витрати в сумі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді