КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 757/57243/19-ц                                                                 Головуючий у суді І інстанції Батрин О.В.
Провадження № 22-ц/824/177/2021                                             Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
17 лютого 2021 року                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання вимоги про усунення порушення такою, що не підлягає виконанню,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати вимогу про усунення порушення за договором позики від 29 жовтня 2015 року такою, що не підлягає виконанню.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 червня 2018 року, яке набрало законної сили 28 серпня 2018 року, відповідач ОСОБА_2 на виконання умов договору позики від 29 жовтня 2015 року, укладеного з ОСОБА_1 , продав квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки для забезпечення виконання зобов`язання за договором позики. Таким чином, ОСОБА_2 отримав грошові кошти за вказану квартиру, що позбавляє його можливості повторно проводити стягнення за вказаним договором позики. Однак 4 жовтня 2019 року позивач отримала вимогу про усунення порушення за договором позики, що є не допустимим, оскільки договір позики виконаним, а вимога є повторним стягненням. Крім того, строк позовної давності щодо вимого про повернення боргу сплив.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звернення стягнення на іпотечну квартиру в рахунок погашення боргу за договором позики та її подальше відчуження  ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу квартири не призвело до настання правових наслідків, адже право власності на спірну квартиру було поновлено за ОСОБА_1 . Оскільки сплив строку позовної давності не може бути підставою для припинення зобов`язань за договором іпотеки на підставі діючих норм ЦК України та Закону України «Про іпотеку», суд дійшов висновку, що можливість пред`явлення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору не пов`язана із перебігом строку позовної давності. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено на підставі скасованого рішення суду адміністративної юрисдикції, тому суд не вірно застосував положення частини четвертої статті 82 ЦПК України та безпідставно встановив обставини, що не є предметом даного судового розгляду. Відповідач реалізував своє право позасудового стягнення, зареєструвавши за собою право власності на квартиру, а потім продавши її ОСОБА_4 , проте суд першої інстанції не дослідив причини скасування реєстраційних дій у взаємозв`язку із вимогами законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, не зазначив, які саме правові наслідки настали для сторін у зв`язку з цим та не встановив, коли іпотека була припинена і яким чином вона була поновлена, якщо таке поновлення мало місце. Вказувала, що 8 листопада 2018 року ОСОБА_2 отримав дублікати договору позики та іпотечного договору, тому обґрунтування відповідачами письмової вимоги, яка є предметом оскарження, оригіналами цих документів, що втратили чинність, є незаконним. Крім того, суд першої інстанції в порушення вимог частини п`ятої статті 279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, хоча останні просили розглядати спір за їх безпосередньої участі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Морозова Г.Є. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Як на підставу своїх заперечень вказала, що оскільки на час направлення спірної вимоги зобов`язання за договором позики не виконано, предмет іпотеки не реалізовано (стягнення на нього не звернено), погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося, тому право вимоги, забезпечене іпотекою, є дійсним та підлягає захисту. Суд першої інстанції не повинен був досліджувати причини скасування реєстраційних дій, оскільки предметом позову в цій справі є визнання вимоги про усунення порушень такою, що не підлягає виконанню, а не реєстраційні дії щодо майна. Разом з тим ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. З огляду на те, що рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 було скасовано Міністерством юстиції, не відбулося набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. У спірних правовідносинах не відбувалася й реалізація предмету іпотеки відповідно до вимог закону, адже ОСОБА_2 , діючи як власник майна (на той час), а не як іпотекодержатель, здійснив відчуження квартири за договором купівлі-продажу іншій особі - покупцю ОСОБА_4 , реєстрація права власності якого також була скасована та поновлено запис про право власності позивача, відтак відсутні підстави вважати іпотеку припиненою. Позивач, заявляючи вимоги про визнання вимоги такою, що не підлягає виконанню, обрала недопустимий спосіб захисту своїх прав.
Відзив відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу до суду не надійшов.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 257 192,39 грн, що еквівалентно 10 601,50 дол. США, яку позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 1 травня 2016 року. Укладений між сторонами договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 1988.
В забезпечення своєчасного виконання умов договору позики між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна: 478088180000, що складається з однієї житлової кімнати загальною площею 32,7 кв. м, житловою площею 16,2 кв. м. Зазначена квартира належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору міни (квартир) з доплатою, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. 16 жовтня 2014 року за реєстровим № 6692.
У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за договором позики, з метою усунення відповідного порушення, 24 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б. за заявою ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про усунення порушення договору позики від 29 жовтня 2015 року, оскільки розмір основної заборгованості позичальника становить 9 700,00 дол. США та суми пені за прострочення виконання зобов`язання, нарахованої відповідно до пункту 2 договору позики, яка становила еквівалент 27 989,28 дол. США. Позичальнику було повідомлено, що у випадку невиконання вимоги у 30-денний строк, буде звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру) в позасудовому порядку на підставі Розділу 5 іпотечного договору шляхом реєстрації права власності на квартиру за іпотекодержателем.
Заяву ОСОБА_1 отримано особисто 25 листопада 2016 року, про що свідчить її підпис на відповідній накладній кур`єрської служби доставки. Оскільки жодних дій щодо усунення порушень не було вжито, ОСОБА_2 реалізував право на звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором.
Так, право власності на квартиру за ОСОБА_2 зареєстровано державним реєстратором комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» у м. Києві Коровайко О.С., номер запису про право власності 18332583, та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33205904 від 27 грудня 2016 року.
30 грудня 2016 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу серії/номер 570 придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л. 30 грудня 2016 року, номер запису про право власності 18432508, який внесено нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33301724.
5 квітня 2017 року Міністерство юстиції України прийняло наказ № 1154/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого задоволено скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 від 17 січня 2017 року в повному обсязі та скасовано: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 грудня 2016 року № 33205904, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Коровайко О.С.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 грудня 2016 року № 33301225, 33301326, 33301724, 333302664, 33302832, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л.; внесено у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно записи про скасування записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18332584, 18432508, 18433491, 18433686.
Підставою для прийняття вказаного наказу став висновок Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Міністерстві юстиції України від 31 березня 2017 року за скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 від 17 січня 2017 року за № 1355-0-33-17.
Внаслідок прийняття зазначених вище висновку та наказу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно поновлено запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 № 7352650 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 16519922 від 16 жовтня 2014 року, який внесено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О.), відповідно до якого право власності на нерухоме майно зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 .
У зв`язку з наведеними обставинами, ОСОБА_6 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_1 , в якому просив: суд визнати протиправним та скасувати висновок Комісії з питань розгляду скарги у сфері державної реєстрації від 31 березня 2017 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 від 17 січня 2017 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 1355-0-33-17; визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 5 квітня 2017 року № 1154/5, прийнятий на підставі висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 31 березня 2017 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 від 17 січня 2017 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 1355-0-33-17.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 червня 2018 року у справі № 826/5737/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Вищевказані обставини щодо спірних правовідносин сторін були встановленні у цих судових рішеннях судів адміністративної юрисдикції.
Відповідно до відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень, які перебувають у відкритому доступі згідно вимог Закону України «Про доступ до судових рішень», постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року (адміністративне провадження №К/9901/62438/18) касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року скасовано, а провадження у справі № 826/5737/17 закрито. При цьому роз`яснено, що позивач із даним позовом може звернутися до суду в порядку цивільної юрисдикції.
3 жовтня 2019 року ОСОБА_3 , діючи від імені та в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В. 14 грудня 2018 року за реєстровим № 2296, направив на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення, відповідно до якої останню було повідомлено про порушення нею зобов`язань за договором позики від 29 жовтня 2015 року, а саме неповернення позики в сумі 240 075,00 грн, що станом на 3 жовтня 2019 року становить еквівалент 9 700,50 дол. США та про вимогу ОСОБА_2 протягом тридцятиденного строку повернути всю суму заборгованості, а також попереджено позивача, що в іншому випадку ОСОБА_2 буде звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у іпотечному договорі.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є доведена належними доказами, наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.
У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд першої інстанції правильно посилався на його неефективність з точки зору статті 16 ЦК України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже визнання вимоги про усунення порушення такою, що не підлягає виконанню,не відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У пункті 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).
Із матеріалів справи вбачається, що зміст позовних вимог  ОСОБА_1 зводиться до захисту її прав як власника квартири  АДРЕСА_1 , яка обтяжена іпотекою ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, і як вважає позивач, на яку відповідач не має права (можливості) повторно звертати стягнення в рахунок погашення заборгованості за договором позики, в тому числі у поза судовому порядку, оскільки він вже отримав грошові кошти за вказану квартиру, продавши її, тобто задовольнив свої вимоги за договором позики.
Як встановив суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, внаслідок прийняття Міністерством юстиції України наказу № 1154/5 від 5 квітня 2017 року «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» фактично було поновлено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .
Судовими рішеннями адміністративних суддів у справі № 826/5737/17 вказаний наказ не визнався протиправним і не скасовувався, а відтак є чинним та створює для учасників спірних правовідносин певні юридичні наслідки у вигляді повернення в первинний стан до застосування відповідачем відповідної процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 січня 2020 року, станом на час звернення до суду з даним позовом та вирішення спору, позивач є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , номер запису про право власності - 7352650, а відповідач ОСОБА_2 - іпотекодержателем цього об`єкту нерухомості, номер запису про іпотеку - 11811594.
Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про безпідставність посилань позивача про те, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти за вказану квартиру, що позбавляє його можливості повторно проводити стягнення за вказаним договором позики, оскільки договір купівлі-продажу квартири не призвів до настання правових наслідків, а право власності на спірну квартиру було поновлено за ОСОБА_1 .
Тобто, вимоги позивача залишилися не задоволеними за рахунок обтяженого іпотекою майна, заборгованість за договором є непогашеною, а за змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання як такого, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.
Оскільки на час направлення оспорюваної позивачем вимоги її зобов`язання за договором позики не виконані належним чином, предмет іпотеки не реалізовано у встановленому законом порядку, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося, то право вимоги, забезпечене іпотекою, є дійсним та не може бути визнане таким, що не підлягає виконанню.
Не зайвим також зазначити, що визнання вимоги про усунення порушення такою, що не підлягає виконанню, не передбачено як спосіб захисту порушеного права, оскільки сама вимога носить рекомендаційний характер і сторони у разі необхідності можуть вжити заходів для досудового врегулювання спору. Оскарження дій відповідачів як кредитора та його представника лише щодо факту складення письмової вимоги так і самої вимоги, яка не встановлює для позивача як позичальника будь-яких нових обов`язків, крім рекомендації добровільно сплатити суму боргу у визначений статтею 35 Закону України «Про іпотеку» строк, що є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством та є неефективним способом захисту прав.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вірно застосував положення частини четвертої статті 82 ЦПК України та безпідставно встановив обставини, що не є предметом даного судового розгляду не заслуговують на увагу з огляду на те, що всі обставини укладення та виконання договорів позики та іпотеки, викладені в оскаржуваному рішенні, були встановлені також і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року (адміністративне провадження №К/9901/62438/18), якою судові рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а провадження у справі № 826/5737/17 було закрито.
Згідно зі змістом частини першою статті 509, статті 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України, згідно з якою особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.
У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.
Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).
У разі пропуску позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропуску поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).
Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.
Отже, відповідно до ЦК України, сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється.
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку», відповідно до частини першої якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом, тобто припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені Законом України «Про іпотеку».
Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.
Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 5 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, а також Верховного Суду, викладеними у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16 (провадження № 61-35327св18), від 28 січня 2019 року у справі № 639/7920/16-ц (провадження № 61-33814св18).
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за договором позики не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку»», а тому обґрунтовано вважав, що можливість пред`явлення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору не пов`язана із перебігом строку позовної давності.
Колегія суддів погоджується з аргументами відповідача про те, що у спірних правовідносинах не відбувалася реалізація предмету іпотеки відповідно до вимог закону, адже ОСОБА_2 , діючи як власник майна (на той час), а не як іпотекодержатель, здійснив відчуження квартири за договором купівлі-продажу іншій особі - покупцю ОСОБА_4 , реєстрація права власності якого також була скасована та поновлено запис про право власності позивача, відтак відсутні підстави вважати іпотеку припиненою.
Посилання апеляційної скарги на незаконність обґрунтування письмової вимоги оригіналами документів, що втратили чинність, з огляду на отримання 8 листопада 2018 року ОСОБА_2 дублікатів договору позики та іпотечного договору, не приймаються до уваги колегії суддів як необґрунтовані, адже дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документа, а оспорювана позивачем вимога про усунення порушень не містить буд-якого посилання на конкретний договір і стосується порушення позивачем взятих на себе позичкових зобов`язань.
Доводи апеляційної скарги про те, що розглядаючи справу за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, є необґрунтованими з огляду на те, що відповідно до положень статей 19, 274 ЦПК України дана справа була віднесена судом до категорії малозначних в силу притаманних їм властивостей, відтак проводити її розгляд в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін є обов`язком суду лише в разі спростування існування однієї з умов, передбачених частиною шостою статті 279 ЦПК України, однак в ухвалі суду від 27 квітня 2020 року таких обставин не встановлено і позивачем не наведено. Сторони у повному обсязі реалізували свої процесуальні права та обов`язки, висловивши свою позиції щодо предмета спору. При цьому в судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач обґрунтованих пояснень чи належних доказів на спростування зроблених судом першої інстанції висновків не надав. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано розглянув цю справу у порядку спрощеного позовного провадження, врахувавши категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у ній тощо.
З наведених вище підстав, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні позивачем спірних правовідносин та положень ЦК України, Закону України «Про іпотеку», а також ЦПК України, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
До апеляційної скарги позивач долучила клопотання про постановлення окремої ухвали стосовно протиправних дій судді Печерського районного суду м. Києва Батрин О.В під час розгляду даної справи.
Відповідно до частини десятої статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.
Оскільки реалізація правового механізму, передбаченого нормою статті 262 ЦПК України, є правом суду, а не його обов`язком, та можлива виключно у випадку грубого порушення закону, чого встановлено не було під час перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали стосовно порушення головуючим в суді першої інстанції положень законодавства. У той же час колегія суддів враховує, що окрема ухвала є реакцією на ті порушення, що не усуваються рішенням суду, а також на причини й умови вчинення порушень, щоб запобігти їх повторенню у майбутньому.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                        Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                  С.А. Голуб

                                                                                                             Д.О. Таргоній