Номер провадження: 22-ц/813/4801/21 
Номер справи місцевого суду: 522/16788/17
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майнових прав на об`єкт інвестування та визнання недійсними правочинів

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому з урахуванням уточнень (Том ІІ: а.с. 145-150) просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, ОСОБА_1 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі – продажу майнових прав № 2/6-37, укладений між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі – продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 09.06.2017 року приватним нотаріусом ОМНО Качур О.М., р/н 1239; встановити порядок виконання рішення та стягнути з відповідачів на його користь понесені у справі судові витрати. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майнових прав на об`єкт інвестування та визнання недійсними правочинів – відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд прийняти постанову, якою задовольнити його апеляційну скаргу, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. 
У відзивах на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 та ТОВ «Добробуд ЛТД», посилаючись на її незаконність, просять суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року – залишити без змін. 
В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник  ОСОБА_1 – ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник ТОВ «Добробуд ЛТД» - Чукітова В.В. та представник ОСОБА_3 – ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її залишити без задоволення.
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що позивачем був укладений договір № Г1/ЧП-70 з ПП «Інвест-Прогрес» про пайову участь у будівництві об`єкту нерухомого майна, а саме квартири за будівельним номером АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 . 
Позивач зазначав, що забудовником об`єкту будівництва був ТОВ «Добробуд ЛТД», на договірних підставах з яким діяло ТОВ «Прогресбуд» (договір №ГП5/1-ИД-ПБ про інвестування від 02.11.2005 року). ПП «Інвест-Прогрес» укладало договори про відчуження паю відповідно до договору №2/ЧП-Гаг5/1 про інвестування від 03.05.2006 року, що укладено з ТОВ «Прогресбуд».
Об`єктом будівництва за договором № Г1/ЧП-70 про пайову участь у будівництві від 25.09.2007р є багатоповерховий житловий комплекс із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_3 , а паєм - безумовне майнове право на квартиру.
Відповідно до п. 4.3 розділу 4 договору про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, плановий строк закінчення будівництва і здачі об`єкту будівництва в експлуатацію: 2-й квартал 2008 року. 
Позивач вважає, що TOB «Добробуд ЛТД» прийняло на себе зобов`язання від ПП «Інвест-Прогрес», підтвердженням чому є підписання угоди про прийняття зобов`язань між зазначеними сторонами від 17.04.2009 року. TOB «Добробуд ЛТД» фактично замінило ПП «Інвест-Прогрес» в якості боржника в відносинах щодо передачі паю, які склалися між ОСОБА_1 та ПП «Інвест-Прогрес». Таким чином, кредитором до TOB «Добробуд ЛТД» за зазначеним договором № Г1/ЧП -70 на цей час є позивач, але TOB «Добробуд ЛТД» не бажає визнавати свої зобов`язання по передачі паю на умовах договору № Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з недоведеності того, що за укладеним позивачем договором пайової участі у будівництві нерухомого майна №Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року обов`язки забудовника – продавця майнових прав перейшли до ТОВ «Добробуд ЛТД». При цьому, судом встановлено, що укладаючи вищевказаний договір № Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року, позивач ОСОБА_1 отримав лише обмежене речове право, за яким він, як власник цього права, наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Також місцевий суд дійшов до висновку, що оскільки право власності на спірні квартири вже зареєстровано за іншими особами, це унеможливлює визнання майнових прав ОСОБА_1 на вказані об`єкти нерухомості. Крім того, судом також встановлено, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не передбачений інститутом зобов`язального права. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).
Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.
Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).
У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.
Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.
Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком того, яке відповідно до закону не може їм належати.
Об`єктами права власності є будь-які речі (майно).
Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК).
Згідно із ст. 190 ЦК майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
З аналізу чинного законодавства (статті 190, 656, 717 ЦК, Закон від 2 жовтня 1992 р. № 2654-ХІІ «Про заставу» (далі – Закон № 2654-ХІІ), Закон від 19 червня 2003 р. № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закон від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» (далі – Закон № 898-ІV)), а також з урахуванням висновків Верховного Суду України за результатами розгляду спорів з приводу майнових прав (справи № 6-29429св09, 6-52295св10, 6-32594св10), вбачається, що майнові права, поряд з будь-якими рухомими, нерухомими речами, грошима, цінними паперами, є об`єктами цивільного обороту.
До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном (наприклад: спадкові права; права вимоги особи за зобов`язаннями, за якими вона є кредитором; виключні права автора і под.), право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно.
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством (наприклад, захист майнових прав автора – за Законом від 23 грудня 1993 р. № 3792-ХІІ «Про авторське право і суміжні права»; далі – Закон № 3792-ХІІ), а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
За нормами ЦК підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.
Право власності може набуватися різними способами, які традиційно поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва.
Згідно з нормами ЦК до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК).
Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти,а для похідного – правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.
Відповідно до положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві. зокрема.
На об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації).
Для набуття набувачем права власності на майно наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК випадках – нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках – державна реєстрація.
При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі – самостійно визначати момент переходу права власності.
На об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації).
Судовим розглядом справи встановлено, що 25.09.2007 року позивачем ОСОБА_1 був укладений договір № Г1/ЧП-70 з ПП «Інвест-Прогрес» про пайову участь у будівництві об`єкту нерухомого майна, а саме квартири за будівельним номером АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 . 
Згідно із п.п.6.1-6.3 вищезазначеного договору № Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року, оформлення права власності на Новозбудоване майно здійснюється на підставі цього Договору, Акту приймання-передачі паю та відповідного рішення місцевих органів влади про затвердження Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом Об`єкта будівництва за умови здійснення повної оплати за Договором ОСОБА_1 .
У розділі 2 Договору зазначено, що право власності на новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України. (Том 1: а.с. 8-10). 
Так, ч.1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.
Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкту в експлуатацію визначено зазначеними нормами.
Матеріалами справи встановлено, що у позивача відсутні договори, на які він посилається, обгрунтовуючи свої вимоги, а представником ТОВ «Добробуд ЛТД» укладання зазначених договорів чи наявність у оригіналі зазначених договорів не визнавалось. Також, в копії договору №ГП5/1-ИД-ПБ про інвестування від 02.11.2005 року не зазначено, право відчуження яких саме майнових прав передається ТОВ «Прогресбуд». Зазначено, що Сторони погоджують перелік майна у Додаткових угодах до Договору №ГП5/1-ИД-ПБ про інвестування від 02.11.2005 року, однак відповідних додаткових угод матеріали справи не містять.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що позивачем ОСОБА_1 не надано до суду жодних доказів, чому саме ТОВ «Добробуд ЛТД.» повинно виконати договір № Г1/ЧП-70 укладений Позивачем з ПП «Інвест-Прогрес». 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на Додаткову угоду до Договору № Г1/ЧП-70 про пайову участь у будівництві об`єкту нерухомого майна від 25.09.2007 року, яку підписано керівниками ПП «Інвест – Прогрес» та ТОВ «Добробуд ЛТД».
Разом з тим, апеляційний суд зазначає наступне.
Так, в матеріалах справи міститься копія Додаткової угоди до Договору № Г1/ЧП-70 про пайову участь у будівництві об`єкту нерухомого майна від 25.09.2007 року (Том ІІІ: а.с. 17).
Відповідно до преамбули даної угоди, ОСОБА_1 є стороною даної угоди. 
Згідно із п.5 Додаткової угоди, вона набуває чинності з моменту підписання її сторонами.
Проте, сама Угода позивачем ОСОБА_1 не підписана, що ОСОБА_1 не оспорюється, а навпаки підтверджено і у поданій ним апеляційній скарзі, з причин не погодження останнім з умовами зазначеної угоди.
Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно із ч.2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
З огляду на те, що вищевказана Додаткова угода ОСОБА_1 не підписана, не набрала чинності, а тому і обов`язків у ТОВ «Добробуд ЛТД» не виникло. 
Зазначені обставини також підтверджуються судовими рішеннями по справі 1522/27917/12.
Посилання апелянта на те, що вказана додаткова угода також і є договором про заміну боржника у зобов`язанні та навіть за відсутністю підпису ОСОБА_1 договір вважається укладений належним чином, є помилковими, з підстав наведених вище та спростовуюється самим договором та текстом додаткової угоди. 
Апеляційний суд, також погоджується із висновками районного суду про те, що посилання позивача ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 02.11.2015 року по справі №1522/27917/12 також не доводить, що ТОВ «Добробуд ЛТД» прийняло на себе зобов`язання від ПП «Інвест –Прогрес», з огляду на наступне. 
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Таким чином, наведені висновки у цивільній справі №1522/27917/12 не свідчать про встановлення та дослідження обставин прийняття TOB «Добробуд ЛТД» на себе зобов`язання від ПП «Інвест-Прогрес», а також враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не приймали участь у справі №1522/27917/12, а отже зазначені обставини, входять до предмету доведення, не мають ознак преюдиціальності та мають бути встановлені при розгляді саме справи №522/16788/17.
Крім того, безпідставними є і посилання апелянта на ототожнення майнових прав та права власності.
Так, відповідно до статті 190 ЦК України майном вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а також майнові права. Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами.
Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не вважаються речовими правами на чуже майно, тому що об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності.
Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
В той час, відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право власності, як і будь-яке інше суб`єктивне право, виникає при наявності певних юридичних фактів, конкретних життєвих обставин, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб. 
Питання про набуття права власності регулюється Главою 24 Цивільного кодексу України. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК). 
Як вбачається з матеріалів справи, майнові права позивача стосуються саме квартири з будівельним номером АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 . 
В той час, як квартири із номером АДРЕСА_4 є окремим об`єктами нерухомого майна, на які оформлено право власності інших осіб. 
Крім того, присвоєння новозбудованому майну поштової адреси та реєстрація права власності на об`єкт нерухомості є результатом трансформації майнових прав у право власності на окремий об`єкт нерухомості. Зазначена обставина унеможливлює визнання майнових прав саме на об`єкт права власності вже зареєстрований як окремий об`єкт нерухомого майна.
За договором про пайову участь у будівництві позивач набуває права на прийняття від юридичної особи по акту приймання-передачі новозбудованого житла (п.6.1. Договору), жодним чином зазначений правочин не може бути підставою для визнання права власності.
Твердження ОСОБА_1 про те, що на момент укладання оскаржуваних правочинів саме позивач був власником майнових прав, а ТОВ «Добробуд ЛТД» не мало права відчужувати майнові права на користь третіх осіб без його згоди є також необґрунтованими, оскільки як встановлено судом, на момент укладання оскаржуванного правочину, а саме 19.03.2010р., у ТОВ «Добробуд ЛТД» не було жодних підстав вважати ОСОБА_1 володільцем майнових прав на квартиру з будівельним номером АДРЕСА_5 , адже в розпорядженні ТОВ «Добробуд ЛТД» не було жодних підписаних обома сторонами документів, які б підтверджували наявність правовідносин між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_1 . 
При цьому, наявність правовідносин між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_1 договором № Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року та передання прав та обов`язків від ПП «Інвест-Прогрес» до ТОВ «Добробуд ЛТД» була предметом оцінки в судових органах лише в 2012-2014 роках, що значно пізніше ніж укладання оскаржуваного правочину.
Судом також вірно встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 була надана для подальшого проектування та будівництва багатоповерхового житлового комплексу виключно ТОВ «Добробуд ЛТД», який у подальшому став Забудовником вказаної земельної ділянки (Договір оренди землі від 01.12.2005р. №887 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е.). Відповідно до пролонгованого Дозволу на виконання будівельних робіт від 01.07.2011 року № ОД 12511011509, що виданий Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, - ТОВ «Добробуд ЛТД» та підрядній організації ТОВ «МЕТРОНОМ», яким надано право виконання будівельних робіт з будівництва багатоповерхового житлового комплексу за адресою АДРЕСА_3 (надалі – об`єкт будівництва). Також, Сертифікат про відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації виданий Державною архітектурно-будівельною інспекцією України від 01.04.2014р. серія ІУ №165140910391 виданий на ім`я саме ТОВ «Добробуд ЛТД».
Розпорядженням Приморської районної адміністрації №343 від 16.06.2014р. об`єкту багатоповерховому житловому комплексу з паркінгом за адресою: АДРЕСА_3 (будівельний номер) замовником якого є ТОВ «Добробуд ЛТД» присвоєно поштову адресу м. Одеса, Гагарінське плато 5/2.
Тобто, ТОВ «Добробуд ЛТД» мав усі підстави розпоряджатися майновими правами на свій розсуд, в тому числі відчужувати їх на користь третіх осіб.
Також, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що порушене право позивача не можливо відновити шляхом визнання оскаржуваних правочинів недійсними та/або шляхом визнання майнових прав на об`єкти нерухомого майна, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не передбачений інститутом зобов`язального права. 
Так, захист порушеного цивільного права чи цивільного інтересу підлягає судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням і не суперечить нормам діючого законодавства. 
Однак, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає зазначеним критеріям. 
Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 вважає, що його права та інтереси порушені саме не виконанням або неналежним виконанням договору № Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року, зокрема не переданням йому Новозбудованого майна, та інших документів необхідних для реєстрації за ним права власності на Новозбудоване майно. 
З огляду на те, що підставою позову є саме наявність зобов`язальних відносин (наявність № Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року), в такому випадку права позивача повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року була розглянута справа №522/1029/18 (провадження №14-270) по аналогічним правовідносинам між інвестором та ТОВ «Добробуд ЛТД», у якій Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що судом першої інстанції зроблені висновки щодо безпідставності вимог позивача про визнання недійсними оспорюваних договорів, оскільки позивачем не доведено, що оскаржувані правочини не відповідають вимогам встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушують її законні права та інтереси та крім того, було зазначено, що укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 25 березня 2010 року, позивач отримала обмежене речове право, за яким вона, як власник цього права, наділена певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.
З огляду на викладене, позивач не довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої позовні вимоги, тому суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Жодних доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майнових прав на об`єкт інвестування та визнання недійсними правочинів –залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18.02.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

                                                                С.М. Сегеда