П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/305/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Томчук А.В.  
Суддя-доповідач -  Залімський І. Г.   
25 березня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Залімського І. Г. 
суддів:  Сушка О.О.  Мацького Є.М. , 
секретар судового засідання: Чорнокнижник О.В.,
розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року  (ухвалене у м. Вінниці 08.02.2021) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про повернення виконавчого документа стягувачу від 31.12.2020 ВП №62969550.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08.02.2021 позов задоволено. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08.02.2021 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що виконання судового рішення органом Пенсійного фонду мало місце, а часткове невиконання судового рішення відбулось з незалежних від боржника причин, які є поважними у розумінні статей 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження", що виключає можливість накладення штрафу на боржника. Невиконання судового рішення управлінням в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, оскільки боржник не мав фінансової можливості протягом встановленого державним виконавцем строку та в подальшому - до отримання фінансування, виконати судове рішення. Накладення штрафу у такому випадку не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.
Отже, дані обставини унеможливлюють проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення в інший спосіб. Тому,  31.12.2020 державним виконавцем правомірно винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану, відповідно до п.9 ч.1 ст.37 Закону України “Про виконавче провадження”. В свою чергу, п. 2, 3 даної постанови передбачають право стягувача для повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Позивач та третя особа не подали відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу.
Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, просили вимоги, що в ній викладені, задовольнити.
Позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла  наступних висновків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.03.2020 у справі №120/871/20-а, задоволено позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Вінницькій області, серед іншого, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити виплату ОСОБА_1 суму недоплаченої частини основного розміру пенсії з 29.01.2019 однією сумою.
10.08.2020 судом по даній справі видано виконавчий лист, який передано до виконання Відділу примусового виконання рішень.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 07.09.2020 відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом №120/871/20-а. Боржнику надано 10-денний строк робочих днів для виконання рішення суду.
Листом від 16.09.2020 № 0200-0802-5/43279 ГУ ПФУ У Вінницькій області повідомило виконавця, що боржником добровільно до відкриття виконавчого провадження виконано рішення ВОАС від 25.03.2020, проведено розрахунок розміру пенсії стягувача який станом на 29.01.2019 склав -22013,03 грн без обмеження максимальним розміром та донараховано стягувачу кошти в сумі 176616,77 грн за період з 29.01.2019 по 31.08.2020, що підтверджується розрахунком на доплату. 
Також зазначено, що сума заборгованості  у розмірі 176616,77 грн за період з  29.01.2019 по 31.08.2020 буде виплачена після виділення коштів на фінансування з Державного бюджету, оскільки нормами ст.8 ЗУ №2262-ХІІ встановлено, що виплата пенсій особам, які мають право на пенсію за цим законом забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету. Власні кошти пенсійного фонду не включаються до Державного бюджету. Тобто, в Головного управління відсутні правові підстави для виплати пенсій колишнім працівникам силових структур за рахунок власних коштів. Крім того, Головним управлінням сформовано потребу у бюджетних коштах, оскільки бюджетні зобов`язання та платежі здійснюються лише з наявності відповідного бюджетного призначення шляхом обліку вказаної заборгованості в Реєстрі судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою.
З огляду на вказані обставини, боржник просив закінчити виконавче провадження  на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".
Постановою відповідача від 24.09.2020 у ВП №62969550 повернуто виконавчий документ стягувачу.
25.09.2020 постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) скасовано постанову від 24.09.2020 у ВП №62969550.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 31.12.2020 ВП №62969550 виконавчий лист №120/871/20-а, виданий Вінницьким окружним адміністративним судом 10.08.2020, повернуто стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження". У мотивувальній частині постанови вказано, що боржником сформовано потребу у бюджетних коштах, оскільки бюджетні зобов`язання та платежі здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення шляхом обліку вказаної заборгованості в реєстрі судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, Умови і порядок виконання рішень немайнового  характеру визначено розділом VІІІ Закону України "Про виконавче провадження", зокрема ст.63 та 75. Відповідач вказав, що відповідно до судової практики Верховного Суду України невиконання судового рішення позивачем в частині виплати грошових коштів особі, за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатись невиконанням судового рішення без поважних причин, а накладення штрафу, у такому випадку, жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. Також зазначено, що виконання судового рішення можливе лише за наявності відповідного бюджетного призначення коштів з Державного бюджету. Таким чином, постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення можуть бути винесені лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього. Поважними можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником, та які не залежали від його волевиявлення. Також вказано, що згідно ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.
Позивач вважає вказану постанову протиправною, а тому звернувся до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку з чим постанова від 31.12.2020 №62969550 прийнята з порушенням норм чинного законодавства та без врахування всіх обставин у справі, а тому є протиправною та підлягає скасуванню у судовому порядку.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.
Згідно частини 1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відповідно до ст.1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження зокрема, має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Згідно з частиною 1 статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
За змістом постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 31.12.2020 №ВП62969550, на думку виконавця наявні обставини, що виключають можливість вчинення державним виконавцем подальших виконавчих дій в порядку статей 63, 75 37 Закону №1404-VIII. При цьому, у спірній постанові відсутні обґрунтування наявності підстав для повернення виконавчого документу, передбачені саме у пункті 9 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII.
Як обґрунтовано зауважив суд першої інстанції, рішення суду не виконано і вважати належним виконанням те, що рішення суду буде виплачено в порядку, встановленому постановою КМУ від 22.08.2018 №649 "Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду", немає законодавчих підстав. Крім того, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 у справі №640/5248/19 визнано нечинними п.1, 2 постанови КМУ №649.  В оскаржуваній постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 31.12.2020 №ВП62969550 не вказано, яким Законом, що встановлює заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, керувався державний виконавець.
До того ж, відповідач зобов`язаний вживати передбачені цим законом заходи примусового виконання рішень і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, при цьому відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням невиконання рішення суду. Здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру, оскільки сам факт неможливості виконати рішення суду боржником не є підставою для повернення виконавчого документу стягувачу.
Посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на висновки, що зроблені в постановах Верховного Суду №21-1044а15, №21-2630а15, №21-5118а15, №804/5081/13-а, №373/436/15 щодо відсутності правових підстав у державного виконавця для накладення на суб`єкта владних повноважень штрафу у зв`язку із невиконанням судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, обґрунтовано розцінені судом першої інстанції як такі, що не є достатньою та мотивованою підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру.
Таким чином, постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про повернення виконавчого документа стягувачу від 31.12.2020 ВП №62969550 є протиправною та підлягає скасуванню.
Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленої у постанові від 16.09.2020 у справі №287/1/17-а.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції  правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	 	Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сушко О.О.    Мацький Є.М.