Номер провадження: 22-ц/813/1841/21 
Номер справи місцевого суду: 497/880/18
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Дрішлюка І.А., Громіка Р.Д., 
при секретарі: Павлючук Ю.В.,
 
у судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України на рішення Болградського районного суду Одеської області від 15 січня 2019 року по цивільній справі за позовом представника ОСОБА_1 за дорученням в інтересах  ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, органу Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Управління Державної казначейської служби України у Луцькому районі Волинської області,  про стягнення коштів з державного бюджету, -
 
в с т а н о в и в:
 
23 травня 2018 року представник ОСОБА_1 за дорученням в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, органу Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, та до Управління Державної казначейської служби України у Луцькому районі Волинської області, про стягнення коштів з державного бюджету в розмірі 64 484,55 грн. на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеса від 27 жовтня 2011 року по справі №2-335/11 та в розмірі 275 077,03грн. на виконання рішення Болградського районного суду Одеської області від 22 серпня 2017 року по справі №497/948/17, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 26 листопада 2007 року позивач ОСОБА_2 уклав договір банківського вкладу в іноземній валюті №150 з Комерційним банком «Західінкомбанк» ТзОВ в особі Одеської філії (далі – Банк), згідно із п.п. 1.1,1.2,1.5 яких позивач передав, а Банк прийняв на депозитний вклад грошові кошти в сумі 6 575 Євро строком на 6 місяців, з датою  вимоги вкладником своїх коштів 26 травня 2008 року, зі сплатою 8 відсотків річних.
26 травня 2008 року між позивачем ОСОБА_2  та Банком було укладено Додаткову угоду №1 до зазначеного договору про депозитний вклад в іноземній валюті №150, згідно якої строк дії договору було подовжено до 26 серпня 2008 року.
26 серпня 2008 року між позивачем ОСОБА_2  та Банком було укладено Додаткову угоду №2 до договору про депозитний вклад в іноземній валюті №150, згідно якої строк дії договору було подовжено до 26 серпня 2009 року зі сплатою 9 відсотків річних.
Оскільки п. 6 Додаткової угоди №2 від 26.08.2008р. було передбачено, що  вкладник має право поповнювати вклад, позивач ОСОБА_2  здійснив таке поповнення та 26.08.2008р. на його рахунок було додатково було зараховано 500 Євро.
Згідно із п. 4.4.3 вказаного Договору банківського вкладу в іноземній валюті №15018.08.2008р., позивач ОСОБА_2  звернувся до Банка із заявою, якою просив у зв`язку із закінченням строку дії договору повернути йому в повному обсязі його власні кошти з вказаного банківського вкладу, разом з нарахованими на нього відсотками, загальною сумою 7 774,92 ЄВРО та зазначив, що він відмовляється подовжувати депозитний договір, однак Банк відповів позивачеві відмовою.
Позивач ОСОБА_2  звернувся до Приморського районного суду м. Одеса з позовом до Банку, яким просив рішенням суду стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за вказаним вище договором банківського вкладу в іноземній валюті №150 від 26.11.2007р., в сумі 64 364,55 гривень та судові витрати зі сплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень, і рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 27.10.2011р. по справі №2-335/11, ці позовні вимоги були задоволені в повному обсязі: стягнуто з ПАТ «Західінкомбанк» на користь позивача грошові кошти за договором банківського вкладу в іноземній валюті №150 від 26.11.2007р. в сумі 64 364,55 гривень, що еквівалентно 5 844,92 ЄВРО та судові витрати  в розмірі 120 гривень, а разом, 64 484,55 гривень. 
Постановою головного державного виконавця Першого ВДВС Луцького МУЮ, за виконавчим листом №2-335/11, що був виданий 11.10.2011р., було відкрито виконавче провадження щодо стягнення на користь позивача ОСОБА_2 64 484,55 грн. за вказаним рішенням суду, з наданням боржнику ПАТ «Західінкомбанк» строку на добровільне виконання судового рішення до 03 квітня 2012 року.
Проте, листом від 22.07.2016р. за №04-34/4026 Головним територіальним управлінням юстиції у Волинський області УДВС відділом примусового виконання рішень, позивачу було надіслано копію постанови про закінчення виконавчого провадження  ВП №31947007 від 26 січня 2015 року.
Позивач з метою захисту своїх порушених прав звернувся із позовною заявою до Болградського районного суду Одеської області.
Заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області від 22.08.2017р. по цивільній справі №497/948/17 (провадження №2/497/609/17), були задоволені в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Західінкомбанк» про стягнення коштів за депозитним вкладом, відсотків за користування, пені та інфляційних втрат: стягнуто на користь позивача з відповідача за період невиконання рішення Приморського районного суду м. Одеса від 27.10.2011р. по справі №2-335/11, з 27.03.2012р. по 26.07.2017р., а всього 275 077,03 грн.. 
Представником позивача ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, поштовим відправленням було направлено до Головного управління юстиції у Волинській області Управління державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень м. Луцьк, на виконання виконавчий лист №497/948/17, що виданий Болградським районним судом Одеської області.
19 листопада 2017 року позивачем було отримано листа від 13 листопада 2017 року  №03-3-30/48507, в якому відповідач повідомляв, що прийняти до виконання вищевказаного виконавчого листа №497/948/17, виданого Болградським районним судом Одеської області, не можливо, оскільки 29 червня 2017 року Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ухвалила рішення за №2767, яким було продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Західінкомбанк» на один рік, до 22 липня 2018 року. 
29 листопада 2017 року позивачем було подано скаргу на дії Першого відділу Державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області та рішенням Болградського районного суду Одеської області по справі №497/1833/17 були визнані незаконними дії Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, та зобов`язано Головне управління юстиції у Волинській області Управління державної виконавчої служби відкрити виконавче провадження за виконавчим листом №497/948/17 і виконати рішення Болградського районного суду Одеської області від 22.08.2017р., а також виконати рішення Приморського районного суду м. Одеса від 27.10.2011р. у справі №2-335/11, за яким видано виконавчий лист №2-335/11.
Відділом примусового виконання рішень Управління ДВС Головним територіальним управлінням юстиції у Волинській області, рішення суду в черговий раз виконано не було, що підтверджується повідомленням №04-35/1735 від 17.04.2018р.  за підписом головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинського В.Є. про повернення виконавчого листа стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на п. 3 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5, яким зазначено, що, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень, управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі – управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень, районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).
Проте, в порушення цієї ж Інструкції, на твердження позивача маніпулятивним чином, ДВС в обґрунтування відмови виконати беззаперечний обов`язок, покладений судовим рішенням щодо виконання безпідставно невиконаних судових рішень, було застосовано пункт 4 зазначеної Інструкції, в частині сум, згідно яких суми, зазначені до стягнення в рішенні суду, виконано бути не може. При цьому, в переліку органів, зазначених в зазначеному пункті Інструкції, за якими Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, сума зобов`язання за якими становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті, боржник (банк) за рішенням суду  та виконавчими листами  не значиться, а тому він, позивач, знову змушений звернутися до суду.
Позивач ОСОБА_2 та його  представник ОСОБА_1  у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву, якою просили задовольнити позовні вимоги та розглянути справу без їхньої участі.
Представник відповідача, управління Державної казначейської служби України у Луцькому районі Волинської області, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки підстав для задоволення позову не вбачається, виходячи з того, що вимоги позивача про стягнення з державного бюджету грошових коштів в розмірі  64 484,55грн.  на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеса від 27.10.2011р. (справа  №2-335/11), а також в розмірі 275 077,03грн. на виконання рішення Болградського районного суду Одеської області від 22.08.2017р. (справа №497/948/17), не відповідає встановленим нормам чинного законодавства, а саме, – способам захисту порушених прав, оскільки вищевказані рішення передбачають стягнення коштів з ПАТ «Західінкомбанк», як з юридичної особи, яка не має відкритих рахунків в органах Казначейства. Вимога позивача про зобов`язання управління Державної казначейської служби України у Луцькому районі Волинської області стягнути з Держави Україна (в особі державної виконавчої служби України) коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому порядку в Державній казначейській служби України, по коду програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету – 3504030 є необґрунтованою, та не відповідає встановленому нормам чинного законодавства способу захисту порушених прав.
Представник відповідача, Державної казначейської служби України, просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, стверджуючи, що підстав для задоволення позову не вбачається, виходячи з того, що Державна казначейська служба України та управління Державної казначейської служби України у Луцькому районі Волинської області виконують в повному обсязі свої завдання у відповідності до чинного законодавства України, ніяких прав і законних інтересів позивача не порушували та у жодних правовідносинах з ним не перебували, і це знаходить своє підтвердження в самому позові, в якому не зазначено жодної протиправної дії з боку органів Казначейства.
Рішення Болградського районного суду Одеської області від 15 січня 2019 року позов ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, органу Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Управління Державної казначейської служби України у Луцькому районі Волинської області, – про стягнення коштів з державного бюджету  задоволено в повному обсязі.  
Суд стягнув з Державного бюджету на користь позивача грошові кошти в сумі 64 484,55 грн. в якості відшкодування шкоди, завданої діями/бездіяльністю органу державної влади, що полягає у невиконанні рішення Приморського районного суду  м. Одеса від 27 жовтня 2011 року у справі №2-335/11;
стягнув з Державного бюджету на користь позивача грошові кошти в розмірі 275 077,03 грн., в якості відшкодування шкоди, завданої діями/бездіяльністю органу державної влади, що полягає у невиконанні рішення Болградського районного суду Одеської області від 22.08.2017р. у цивільній справі №497/948/17, загальна сума, що підлягає стягненню, складає 339 561,58 грн.;
зобов`язав Державну казначейську службу України, як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, стягнути з Держава Україна, в особі Державної виконавчої служби України, шляхом безспірного списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому порядку в Державній казначейській службі України, по коду програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету – 3504030 згідно Додатку № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рахунок стягувача ОСОБА_2 , Громадянина України, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт: НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
В апеляційній скарзі представник Держаної казначейської служби України просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову  у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
 Розгляд справи призначено на 03 лютого 2021 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Клопотання про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 15 лютого 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника  Держаної казначейської служби України підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. 
Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно із частини третьої статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (в редакції на час вчинення виконавчих дій) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.
Відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час вчинення виконавчих дій) збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.
Судом першої інстанції встановлено, що 26.11.2007р. позивач ОСОБА_2 уклав договір банківського вкладу в іноземній валюті №150 з Комерційним банком «Західінкомбанк» ТзОВ в особі Одеської філії (далі – Банк), згідно із п.п. 1.1,1.2,1.5  яких позивач передав, а Банк прийняв на депозитний вклад грошові кошти в сумі 6 575 Євро строком на 6 місяців, з датою вимоги вкладником своїх коштів 26 травня 2008 року,   зі сплатою 8 відсотків річних.
26 травня 2008 року між позивачем ОСОБА_2  та Банком було укладено Додаткову угоду №1 до зазначеного договору про депозитний вклад в іноземній валюті №150, згідно якої строк дії договору було подовжено до 26.08.2008р..
26 серпня 2008 року між позивачем ОСОБА_2  та Банком було укладено Додаткову угоду №2 до договору про депозитний вклад в іноземній валюті №150, згідно якої строк дії договору було подовжено до 26.08.2009р. зі сплатою 9 відсотків річних
Оскільки п. 6 Додаткової угоди №2 від 26.08.2008р. було передбачено, що вкладник має право поповнювати вклад, позивач ОСОБА_2  здійснив таке поповнення та 26.08.2008р. на його рахунок було додатково зараховано 500 Євро.
Відповідно до п. 4.4.3 вказаного Договору банківського вкладу в іноземній валюті №15018.08.2008р., позивач ОСОБА_2  звернувся до Банка із заявою, якою просив  у зв`язку із закінченням строку дії договору повернути йому в повному обсязі його власні кошти з вказаного банківського вкладу, разом з нарахованими на нього відсотками, загальною сумою 7 774,92 Євро та зазначив, що він відмовляється подовжувати депозитний договір, однак Банк відповів позивачеві відмовою.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 27 жовтня 2011 року (справа  №2-335/11), позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені у повному обсязі, стягнуто з ПАТ «Західінкомбанк» на користь позивача грошові кошти за договором банківського вкладу в іноземній валюті №150 від 26.11.2007р. в сумі 64 364,55гривень, що еквівалентно 5 844,92 Євро, а також судові витрати в розмірі оплаченого позивачем інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 120 гривень, а всього 64 484,55 гривень, внаслідок задоволення позовних вимог судом був виданий виконавчий лист за №2-335/11 (а.с.18-19).
Заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області від 22 серпня 2017 року по цивільній справі №497/948/17 (провадження №2/497/609/17), позовні вимоги за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Західінкомбанк» про стягнення коштів за депозитним вкладом, відсотків за користування, пені та інфляційних втрат, задоволені в повному обсязі, стягнуто на користь позивача з відповідача ПАТ «Західінкомбанк», за період невиконання рішення Приморського районного суду м. Одеса від 27 жовтня 2011 року по справі  №2-335/11 – з 27.03.2012р. по 26.07.2017р. , всього  275 077,03  (а.с.20-33).
Виконавче провадження за виконавчим листом №2-335/11 від 11.10.2011р., що був виданий Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ПАТ «Західінкомбанк» на користь ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 64 484,55грн. боргу та судових витрат, було відкрито 27.03.2012р. на підставі ст. ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції від 12.01.2012р., майже за два з половиною роки до початку процедури ліквідації, яку було розпочато на підставі постанови НБУ від 22.07.2014р. №433 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк», і за цей час рішення суду безпідставно незаконно виконано не було, власні кошти позивача з відповідача незаконно не були стягнуті Державною виконавчою службою незважаючи на рішення суду про це. 
Як зазначалось вище, стягнення сум за рішенням Болградського районного суду Одеської області у справі №497/948/17, було наслідком невиконання ПАТ «Західінкомбанк» рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-335/11  про стягнення з ПАТ «Західінкомбанк» на користь ОСОБА_2 грошової суми в розмірі  64 484,55грн. боргу та судових витрат, тобто, ці зобов`язання боржника, ПАТ «Західінкомбанку», взаємопов`язані, та підлягають виконанню.
Згідно із постанови державного виконавця від 26.01.2015р., виконавче провадження ВП №31947007 було безпідставно незаконно закінчено з посиланням як на підставу на п. 3-1 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с.26), згідно якої виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, в разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку – боржника. 
Проте, до теперішнього часу, відповідно до даних ЄДР юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, боржник, ПАТ «Західінкомбанк», перебуває у стані припинення, тобто, його ліцензія не відкликана, Банк не ліквідовано, і він продовжує функціонувати, а відтак, підстави для закінчення виконавчого провадження  відсутні.
Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на дату виникнення правовідносин, у якості підстав для закінчення вищевказаного виконавчого провадження державний виконавець мав застосувати положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною  на момент відкриття виконавчого провадження. Оскільки наявні дані про перебування Банку, як сторони виконавчого провадження в стані припинення відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження. Крім того, неможна залишити поза увагою факт того, що до даних спірних правовідносин не може бути застосовано п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України  «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», де зазначено, що «під час тимчасової адміністрації, зокрема, не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку…» Однак, у  п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що «обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36, не поширюється  на зобов`язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників».
Тобто, суми, що підлягали стягненню і були стягнені двома вищевказаними рішеннями суду виникли з деліктних правовідносин – з неповернення коштів вкладника (невиконання рішення Приморського районного суду м. Одеса) за період до введення тимчасової адміністрації за договором банківського вкладу, строк якого закінчився, а в подальшому – на підставі невиконання рішень суду.
За таких підстав, належить стягнути з Державного бюджету на користь позивача грошові кошти в сумі 64 484,55 грн. в якості відшкодування шкоди, завданої діями/бездіяльністю органу державної влади, що полягає у невиконанні рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2011 року у справі № 2-335/11  та  грошові кошти в розмірі 275 077,03 грн. у якості відшкодування шкоди, завданої діями/бездіяльністю органу державної влади, що полягає в невиконанні рішення Болградського районного суду Одеської області від 22 серпня 2017 року у цивільній справі №497/948/17.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного. 
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимогпункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як  вимога  надавати детальну відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний   з належним здійсненням правосуддя, у  рішеннях  судів  та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави,  на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт  1   статті  6  Конвенції  зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.  Міра, до якої суд має виконати  обов`язок  щодо  обґрунтування  рішення,  може  бути різною  в залежності від характеру рішення (див.  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від  9  грудня 1994 року,  серія A,  N 303-A,  п.  29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати  свої  дії,  навівши  обґрунтування  своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.  Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення   обґрунтованого   рішення   полягає  в  тому,  щоб продемонструвати  сторонам,  що  вони  були  почуті.  Крім   того, вмотивоване  рішення  дає  стороні  можливість  оскаржити  його та отримати його  перегляд  вищестоящою  інстанцією.  Лише  за  умови винесення  обґрунтованого  рішення  може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.  Finland),  N 49684/99, п. 30, від 27 вересня                    2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження   й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, позивачем ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_1 не доведено ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції підстави позову, а саме правові підстави для притягнення держави Україна до цивільної відповідальності внаслідок протиправної бездіяльної органів держаної виконавчої  служби.
Вирішуючи аналогічний спір, Верховний Суд у  постанові від 18 березня 2020 року у справі №2-7317/11 (провадження №61–48220св18) дійшов правового висновку про те, що «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази». 
Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі №32/421.
Верховний Суд виходить з того, що за змістом норм матеріального права, чинних на час виникнення спірних правовідносин, для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Проте суд має встановити наявність інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків, а саме: майнову шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.
Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Під шкодою необхідно розуміти майнову шкоду, що виражається у зменшенні майна позивача в результаті порушення належного їй майнового права та втрати матеріальних цінностей на які вона вправі була розраховувати.
Причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням державного виконавця передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком його поведінки, він має бути прямий і безпосередній.
Позивач має довести наявність збитків та їх розмір, причинний зв`язку між шкодою та протиправним діянням державного виконавця».
Тому, предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 26 січня 2018 року у справі №495/1833/17 скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця та зобов`язання виконати певні дії задоволено. Суд визнав незаконними дії Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, та зобов`язав Головне управління юстиції у Волинській області Управління державної виконавчої служби відкрити виконавче провадження за виконавчим листом №497/948/17 і виконати рішення Болградського районного суду Одеської області від 22 серпня 2017 року, а також виконати рішення Приморського районного суду м. Одеса від 27 жовтня 2011року у справі №2-335/11, за яким видано виконавчий лист №2-335 (а.с. 32-33).
Отже, судовим рішенням, що набрало законної сили, підтверджено факт противоправної бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби під час примусового виконання виконавчих листів  у справі №497/948/17 на виконання рішення Болградського районного суду Одеської області від 22 серпня 2017 року та у справі  №2-335/11 на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеса від 27 жовтня 2011 року. 
Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що встановивши обставини справи, зокрема неправомірну бездіяльність державного виконавця, суд першої інстанції не встановив прямий і безпосередній причинний зв`язок між діями державного виконавця та завданою майновою шкодою позивачу.
  Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку  як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної  мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні  у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми права, правові висновки Верховного Суду, Верховного Суду України, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи наявні у справі докази на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що рішення суду першої не містить переконливого обґрунтування, що позивач довів наявність причинного зв`язку між діями державного виконавця та збитками, які він зазнав у зв`язку  з виконанням судових рішень, отже законних підстав для притягнення до цивільної відповідальності державу України немає.
Тому, вимоги ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності держаних органів є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статті 1173 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову про відшкодування шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби задовольнити, рішення Болградського районного суду Одеської області від 15 січня 2019 року скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову представника ОСОБА_1 за дорученням в інтересах ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, органу Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої  служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Управління Державної казначейської служби України у Луцькому районі Волинської області, про стягнення коштів з державного бюджету
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 15 лютого 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік