Дата документу 21.01.2021 Справа № 323/2899/19

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 323/2899/19	Головуючий у 1-й інстанції Смокович М.В. Повний текст рішення складено 19.10.2020 року.	
Пр. № 22-ц/807/354/21	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2021 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) про захист прав споживачів та стягнення безпідставно списаних коштів
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с.1-3), якій в подальшому уточнила (а.с. 139-140) та в якому просила стягнути з Банка на її користь суму безпідставно списаних коштів у розмірі 3427,83 грн. та пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 531,31 грн.
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 13.10.2019 року на її телефонний номер надійшло СМС - повідомлення від АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому було повідомлено про обов`язковий місячний платіж у розмірі 2582,58 грн. за умовами кредиту «Миттєва розстрочка» на 10 платежів. В той самий день позивач звернулась до відділення Банку, що знаходиться у м. Оріхів, вул. Гоголя, 4 з заявою на службу безпеки Банку для проведення перевірки щодо несанкціонованого зняття грошових коштів з її рахунку. В той самий день позивачу співробітниками Банку було повідомлено, що 13.12.2018 року використовуючи її особисту інформацію, була підключена послуга «Миттєва розстрочка».
16.01.2019 року позивачем було подано до Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.
17.01.2019 року по даному факту Оріхівським відділенням поліції Пологівського ВП ГУ НП в Запорізькій області розпочату кримінальне провадження № 120194080310000028 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України.
22.01.2019 року співробітниками банку позивачу надано виписку по картці/рахунку № НОМЕР_1 і додатковим рахунком за період 12.12.2018 р.- 13.12.2018 р., з якої слідує, що 13.12.2018 року на рахунок № НОМЕР_2 угода № SAMDNWFC00010047822 від 03.10.2014 року було здійснено зарахування коштів за договором на суму 19250,00 грн. В той самий день, з цього ж рахунку було здійснено переказ на суму 5052,50 грн. та на суму 13940,50 грн. Оскільки позивач розпорядження про списання коштів не надавала, будь яких дій, що могли би призвести до списання грошових коштів не вчиняла, тому 13.12.2018 року звернулась до відділення банку з вимогою заблокувати картки відкриті на її ім`я та повідомила службу безпеки банку про факт шахрайства з її картковим рахунком.
26.03.2019 року та 27.03.2019 року позивачем було отримано повідомлення від Банку, що 26.03.2019р. списання 14594,58 грн., 27.03.2019 року - зарахування 3092,32 грн. Покупку на 19250,00 грн. з картки * 1681 повністю оплачено.
09.04.2019 року позивач звернулася до Банку з письмовою заявою призначення та проведення службового розслідування за фактом шахрайських дій працівників Банку щодо несанкціонованого списання з її рахунку(картки) НОМЕР_3 коштів, яку було зблоковано ще у січні 2019р.
Листом від 23.04.2019 року № 20.1.0.0.0/7-190409/1568 підтверджено факт підключення послуги «Миттєва розстрочка» на картковий рахунок НОМЕР_3 через використання її особистої інформації, яка була відомою Банку.
07.07.2019 року на телефонний номер позивача надійшло два СМС - повідомлення, згідно яких їй повідомлено, що Банком прийнято рішення на її користь та гроші у сумі 13940,50 грн. та 5052,50 грн. зарахуються на картку протягом 24 годин.
Таким чином, Банком було визнано, що без розпорядження позивача з її картковим рахунком були вчинені сторонніми особами шахрайські дії.
Однак, впродовж січня - червня 2019 року з карткових рахунків НОМЕР_3 та НОМЕР_1 Банком здійснювалося списання коштів в рахунок погашення вищевказаних зобов`язань.
Так, з карткового рахунку НОМЕР_3 було списано - 26.02.2019р. - 130,12 грн., 28.02.2019р. -2470,00 грн., всього -2600,12 грн.; з карткового рахунку НОМЕР_1 було списано - 26.04.2019р. - 65,38 грн., 04.05.2019р. - 80,38 грн., 05.05.2019р. - 50,00 грн., 23.05.2019р. - 622,70 грн., 18.06.2019р. - 25 грн., всього - 827,71грн. Разом з двох вищевказаних карткових рахунків позивача в рахунок погашення заборгованості було списано Банком - 3427,83 грн.
09.08.2019 року позивачем на адресу Відповідача, було направлено Вимогу про повернення неправомірно списаних коштів, яку Відповідач отримав 14.08.2019, однак до теперішнього не повернув незаконно списані кошти на її рахунок. Відповіді на Вимогу також не задав, у зв`язку з цим позивач змушена звернутися до суду з даною позовною заявою.
Крім обґрунтування позовних вимог, що стосуються стягнення безпідставно списаних коштів в розмірі 3427,83 грн. які були також викладені в позовній заяві, в уточненій позовній заяві позивач вказувала, що через відмову відповідача повернути на її рахунок незаконно зняті кошти, відповідач має сплатити їй пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, згідно п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні», яка за її розрахунком, згідно п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» складає: сума заборгованості - 3427,83 грн.; борговий період - з 14.08.2019 р. по 16.01.2020 р.; вказаний відсоток - 0,1 % на день або 36,5% на рік від суми неналежного переказу. Розраховується за формулою: [Пеня] = [Сума боргу] х [Ставка пені (%)] /100% /365 днів х [Кількість днів]: розрахунок пені - 3427,83 грн. х36,5% / 100% / 365 днів х 155 днів = 531,31 грн. Таким чином, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за вказаний період складає 531,31 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Смокович М.В. (а.с. 24).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 25) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2020 року (а.с. 207-214) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено.
Стягнуто з Банку (код ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) суму безпідставно списаних коштів у розмірі 3427,83 грн. та пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 531,31 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 220-233) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в повному обсязі відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ; судові витрати покласти на позивача.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 237).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку у цій справі відкрито 01 грудня 2020 року (а.с. 238).
Ухвалою апеляційного суду (а.с. 240) дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України.
Позивач не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. 1, 3, 207, 509, 526, 549, 551, 626, 628, 638, 633, 634, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. 2, 10, 11, 12, 13, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 280-283 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. 525, 551, 598, 625, 1058 1073 ЦК України, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів» та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на ім`я позивача у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» були відкриті карткові рахунки № НОМЕР_1 і додатковий рахунок договору за період 12.12.2018 р.- 13.12.2018 р., № НОМЕР_2 згідно угоди № SAMDNWFC00010047822 від 03.10.2014 року , № 5168742723446881, що підтверджується виписками по даним рахункам та листом Національного Банку України (а.с. 18-20, 195-197).
13.12.2018 року на рахунок № НОМЕР_2 було зараховано кошти в сумі 19250,00 грн. та цього ж дня, 13.12.2018 року, з даного рахунку було здійснено переказ коштів в розмірі 19250,00 грн. двома платежами: 13940,50 грн. та 5052,50 грн. (а.с. 4).
13.12.2018 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з вимогою про блокування карток, відкритих на її ім`я.
16.01.2019 року ОСОБА_1 було подано до Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення (а.с. 7-8).
17.01.2019 року по даному факту Оріхівським відділенням поліції Пологівського ВП ГУ НП в Запорізькій області розпочату кримінальне провадження № 120194080310000028 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України (а.с. 9).
26.03.2019р. та 27.03.2019р. позивачем було отримано повідомлення від Банку, що 26.03.2019р. списання 14594,58 грн., 27.03.2019р. - зарахування 3092,32 грн. Покупку на 19250,00 грн. з картки * 1681 повністю оплачено (а.с.12).
30.03.2019 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про проведення перевірки за фактом вчинення шахрайських дій працівниками банку у зв`язку з списання з її картки коштів (а.с. 13).
У листі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 20.1.0.0.0/7-190409/1568 від 23.04.2019 року, зазначено, що фахівцями АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було розглянуто звернення ОСОБА_1 та надана відповідь, що 13.12.2018 року, використовуючи особисту інформацію ОСОБА_1 , була підключена послуга «Миттєва розстрочка» на картковий рахунок НОМЕР_3 . Та вказано, що послуги, які пов`язані з платіжною карткою надаються виключно при умові володіння особистою інформацією клієнта (а.с. 14).
В липні 2019 року Банком повернуто позивачу гроші у сумі 13940,50 грн. та 5052,50 грн., що не заперечувалось позивачем у суді першої інстанції.
Разом з тим, згідно виписки з карткових рахунків позивача, наданих АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в рахунок погашення заборгованості з карткового рахунку позивача № НОМЕР_3 , 26.02.2019 р. було знято 130,12 грн., 28.02.2019 р. -2470,00 грн., всього -2600,12 грн., з карткового рахунку НОМЕР_1 було списано - 26.04.2019р. - 65,38 грн., 04.05.2019р. - 80,38 грн., 05.05.2019р. - 50,00 грн., 23.05.2019р. - 622,70 грн., 18.06.2019р. - 25 грн., всього - 827,71грн. (а.с. 64,65).
Разом з двох вищевказаних карткових рахунків позивача в рахунок погашення заборгованості було списано Банком - 3427,83 грн.
09.08.2019 року позивачем на адресу відповідача, було направлено вимогу про повернення неправомірно списаних коштів, яку відповідач отримав 14.08.2019, однак Банк до теперішнього не повернув незаконно списані кошти на її рахунок.
20.07.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Національного банку України зі скаргою на незаконні дії працівників АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо незаконного переказу грошових коштів.
На її звернення Національний банк України 18.08.2020 року надав відповідь за № 14-0004/43416, в якій, окрім іншого, зазначено, що за картковим рахунком позивача № НОМЕР_1 були здійснені операції перерахування грошових коштів. Банк виконав доручення, так як операції проводились через особистий кабінет «Приват24», вони не є неналежними і були підтверджені. Також встановлено, що 13.12.2018 року за допомогою доступу до особистого кабінету позивача «Приват 24» було змінено пароль. Отже, вхід до особистого кабінету позивача «Приват 24» було здійснено невідомою особою з використанням паролю в особистий кабінет «Приват 24». Особа мала доступ до фінансового номеру телефону, отримувала смс для входу і підтвердження операцій в «Приват 24». У зв`язку із розголошенням конфіденційної інформації (реквізитів електронного платіжного пристрою; підтверджуючий код, який надійшов в смс повідомленні на номер фінансового номеру телефону; персональні дані та ін), виник несанкціонований доступ третіми особами до особистого кабінету позивача та подальших операцій з розрахунком. 10.12.2018 року позивачем була надана заявка на бокування картки. 26.03.2019 року за результатами повідомлення про шахрайські дії відносно рахунку позивача, договір «Миттєва розстрочка» було достроково закрито банком, комісія за проведеними списаннями повернута.
Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин сьомої, восьмої, дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН - коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН - коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Позивач стверджувала, що будь-яких письмових чи усних розпоряджень АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про списання її коштів із вищезазначених карткових рахунків вона Банку не надавала, ніяких дій, що могли б призвести до списання грошових коштів з її рахунків не вчиняла.
Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.
Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що доказів розголошення позивачем її конфіденційної інформації, сприяння нею втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо оформлення договору «Миттєва розстрочка» не надано, то суд першої інстанції правильно вважав, що позивач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій щодо списання з її картки коштів в розмірі 19250,00 грн. за договором «Миттєва розстрочка», який було оформлено 13.12.2018 року, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що безпідставно списані з позивача кошти в розмірі 3427,83 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за рішенням суду у цій справі.
Відповідні висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладені у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі № 759/423/19 (провадження № 61-22666св19), постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17) та постановах Верховного Суду від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61-30583св18).
Щодо вирішення позовних вимог в частині стягнення з Банку на користь позивача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із такого.
За змістом пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно із договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої у разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Оскільки, володілець банківського рахунку є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожний день прострочення.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
Пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відповідача, щодо повернення безпідставно списаних коштів з карткового рахунку позивача, що підлягає стягненню з відповідача, складає 531,31 грн., та розраховується наступним чином: 3427,83 грн. х 36,5% / 100% / 365 днів х 155 днів = 531,31 грн., де: сума заборгованості: 3427,83 грн., борговий період: з 14.08.2019р. по 16.01.2020р., вказаний відсоток: 0,1 % на день або 36,5% на рік від суми неналежного переказу.
При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення у повному обсязі позову позивача у цій справі.
Доводи апеляційної скарги Банку дублюють деякі доводи відзиву Банку на позов позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Інша частина доводів апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію Банку у цій справі, яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування Банку, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Банк не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та у спростування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні, і зокрема Банком апеляційному суду не надані.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови Банку у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 21.01.2021 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.