ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/14461/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Басай О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 березня 2021 року                                                                                        м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т., 
секретаря                                                  Ткаченка В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Української міської ради, Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастра у Київській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «МЖК Оболоньпроект», про оскарження рішення та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Української міської ради (далі - відповідач 1), Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастра у Київській області (далі - відповідач 2, ГУ Держгеокадастра у Київській області), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_2 (далі - третя особа 1, ОСОБА_2 ), Товариство з обмеженою відповідальністю «МЖК Оболоньпроект» (далі - третя особа 2, ТОВ «МЖК Оболоньпроект», про оскарження рішення та зобов`язання вчинити певні дії. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року у відкритті провадження у справі відмовлено через неналежність справи адміністративній юрисдикції. 
Не погоджуючись із ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідачі у справі є суб`єктами владних повноважень, рішення та бездіяльність яких і є предметом оскарження. До того ж, будь-яких прав на земельну ділянку, що належить ОСОБА_2 , він не має, а тому приватно-правовий спір відсутній. 
Відзиви на апеляційну скаргу не надходили. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представників, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалу суду - скасуванню в частині, з таких підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову є захист права позивача на отримання у власність земельної ділянки та оскарження законності набуття іншими особами права власності на земельну ділянку, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України та статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку адміністративного судочинства.
Частина 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Згідно пункта 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
За правилами пункта 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Зі змісту пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово підкреслював, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як убачається зі змісту позовної заяви,    предметом оскарження, зокрема, виступає рішення Української міської ради від 18 грудня 2009 року про надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки. Позивачем також заявлено вимогу про припинення права власності останньої на земельну ділянку та визнання нечинним рішення міської ради про затвердження документації ТОВ «МЖК Оболоньпроект» із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки, наданої ОСОБА_2 .
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 наголошує, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 25 липня 2007 року йому надано дозвіл на відведення та отримання земельної ділянки, який не може бути реалізований, оскільки на земельну ділянку, на яку йому надано дозвіл, накладається земельна ділянка, яку спірним рішенням надано третій особі 1.
Земельна ділянка, яка накладається на ту, право оформлення на яку отримано позивачем, перебуває у приватній власності третьої особи 1.
Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.
Отже, прийняте відповідачем 1 рішення про передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки є ненормативним актом суб`єкта владних повноважень, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. У такому випадку захист порушеного, на думку позивача, права має вирішуватися за нормами цивільного судочинства.
За правилами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України   (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 та 18 квітня 2018 року у справах № 761/33504/14-а та № 802/950/17-а відповідно, а також від 14 листопада 2018 року у справі №826/240/16.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову у відкритті провадження у справі в частині вимог про визнання нечинним рішення про надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки та припинення права власності останньої на цю земельну ділянку.
Водночас, ОСОБА_1 також заявлено вимогу про зобов`язання ГУ Держгеокадастр у Київській області провести інвентаризацію масиву земель, які за своєю суттю є вимогами, що підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі в цілому, місцевий суд не надав правової оцінки цієї вимозі позивача, що обумовлює необхідність скасування судового рішення у відповідній частині та направлення справи на продовження розгляду.
За змістом частини 1 статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України    підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. 
З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду про відмову у відкритті провадження у справі як така, що постановлена з порушенням вище наведених норм процесуального права, - скасуванню з направленням справи до місцевого суду для продовження розгляду.
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2021 року    скасувати в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастра у Київській області про зобов`язання вчинити дії, а справу у відповідній частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в частині залишення ухвали місцевого суду без змін протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної        скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька
(Повний текст постанови складений 24 березня 2021 року.)