ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/2344/19	Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/92/20 	Доповідач - Щавурська Н.Б.	
Категорія - 310000000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Щавурська Н.Б. 
суддів -  Костів О. З., Сташків Б. І., 
секретаря - Сович Н.А. 
сторін - представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Берегуляка В.Ф., представника відповідача
ОСОБА_2 - адвоката Кожевнікової О.В., 

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2019 року, постановлене суддею Братасюком В.М. у цивільній справі № 607/2344/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , на яку поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, частки в якій є рівними. Однак, титульним власником даної квартири є відповідач, яка вважає таку своїм особистим майном. Просив визнати за ним у судовому порядку право власності на Ѕ ідеальну частку вищевказаної квартири. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2019 року позов задоволено. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 3 640, 46 грн сплаченого судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, вважаючи його прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставність висновків суду в частині недоведеності факту сплати саме нею внесків за кооперативну квартиру. При цьому посилається на ненадання судом належної правової оцінки наявній у матеріалах справи довідці ПМП “Совр” про повну сплату вартості квартири та здачу будинку в експлуатацію. 
Також, вважає, що не вірну правову оцінку надано судом її поясненням у частині проведення оплати вартості квартири після введення будинку в експлуатацію, що мало місце під час шлюбу, однак — за її особисті кошти, накопичені у період з 15.01.1981 року до 12.01.1990 року, що зберігалися на ощадних книжках до того, як був укладений шлюб.
З урахуванням того, що спірна квартира є кооперативною, на думку апелянта, судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин норми ст. 22 КпШС України, ст. 16 ЗУ “Про власність”, п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи”, якими регулюється питання поділу звичайної придбаної в шлюбі квартири, а не кооперативної.
Звертає увагу на позбавлення її судом передбаченого процесуальним законом права надання доказів на підтвердження своїх заперечень у частині придбання спірної квартири за особисті кошти, що з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року, входить до предмета доказування в даній справі, і як наслідок — позбавлення її права на справедливий суд. При цьому посилається формальні причини, пов`язані з допущеною її представником очевидною опискою, відхилення клопотання останнього про відкладення підготовчого судового засідання, наслідком чого стало закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду, а в подальшому - безпідставна відмова в клопотанні про повернення до стадії підготовчого судового засідання, в прийнятті зустрічного позову з доданими до нього доказами на підтвердження заперечень відносно заявленого ОСОБА_1 позову та відмова в клопотанні про зупинення розгляду даної справи до вирішення справи за її позовом до ОСОБА_1 про визнання її особистою приватною власністю спірної квартири, що перебувала на розгляді цього ж суду.
Вважає, судом не надано належної правової оцінки й визнаному самим позивачем факту роботи на посаді водія Тролейбусного ДЕПО під час перебування з нею в шлюбі з незначним розміром заробітної плати та сплати при цьому аліментів на утримання дитини від першого шлюбу.
Також, на думку апелянта, судом безпідставно не допитано за її клопотанням свідка, якою ще до одруження було позичено частину коштів на придбання спірної квартири; відмовлено в долученні ряду доказів на підтвердження її заперечень у частині витрати особистих коштів для купівлі квартири; не встановлено обставини сплати безпосередньо позивачем внесків за кооперативну квартиру; не встановлено розміру доходів позивача, а також не враховано відповідних роз`яснень, викладених Верховним Судом України в п.п. б, и п. 6 постанови Пленуму № 9 від 18.09.1987 року “Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи”, згідно яких внесений одним із подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном й у випадку збільшення паєнагромадження за рахунок коштів, одержаних одним із подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав, а при поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні. Не враховано й положення п. 7 вищевказаної постанови в частині відсутності судового рішення про визнання за позивачем права на частину в паєнагромадженні, що виключає можливість вимагати поділу займаної квартири у будинку ЖБК на загальних підставах.
Вважає, що встановивши фактичні обставини справи стосовно проведення оплат за кооперативну квартиру без з`ясування та перевірки її доводів про внесення особистих коштів за кооперативну квартиру, суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення даного позову.
У своєму відзиві позивач ОСОБА_1 відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи її безпідставною, а рішення суду — таким, що скасуванню не підлягає. 
В обґрунтування своїх заперечень посилається на недоведеність відповідачем факту придбання спірної квартири за її особисті кошти, накопичені до шлюбу, що знаходилася на ощадних книжках, та частково за позичені.
Натомість, звертає увагу на факт здійснення сплати пайових внесків після реєстрації їх шлюбу, що мало місце 12.01.1990 року.
Вважає, що долучена позивачем, як доказ сплати внеску, довідка № 1097 від 21.04.1994 року лише підтверджує факт внесення коштів, однак не ідентифікує, які саме кошти (особисті чи кошти подружжя) були внесені.
Звертає увагу на те, що відповідно до п.п. а п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 “Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи” при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також, за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску — квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Також, посилається на необхідність врахування роз`яснень, викладених у п. 11 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 “Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності”, згідно яких при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-бужівельному кооперативі або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Також, вважає за необхідність звернути увагу на п. 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 “Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи”, яким роз`яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України “Про власність” при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю — квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.
Вважає безпідставними доводи апелянта щодо відсутності в нього права на пай з посиланням на те, що він не був членом кооперативу, оскільки з урахуванням того, що пайові внески сплачувалися за рахунок коштів подружжя в період перебування в шлюбі таке право виникло в нього, як у члена сім`ї подружжя.
Оскільки, відповідачем не спростована презумпція спільності майна подружжя, встановлена сімейним законодавством України, вважає, що її апеляційна скарга до задоволення не підлягає. 
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кожевнікова О.В. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Берегуляк В.Ф. апеляційної скарги не визнав з мотивів, наведених у письмовому відзиві.
Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.01.1990 року, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області було розірвано 03.12.2018 року (а.с. 4, 6).
У 1980 році відповідач ОСОБА_2 була зарахована в члени ЖБК, з часу вступу до кооперативу відкладала на ощадну книжку частину заробітної плати, а з початку 1990 року почала здійснювати пайові внески в ЖБК на виплату кооперативної квартири, а саме - з 12.01.1990 року до 21.04.1994 року, сплативши всю суму 11 240 крб. 
Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 09.03.2006 року № 159 вирішено оформити право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 
07 квітня 2006 року ТОВ “Міське бюро технічної інвентаризації” видало ОСОБА_2 свідоцтво про право приватної власності на вищевказану квартиру (а.с. 8 на звор.).
Квартира, титульним власником якої є відповідач, складається з двох кімнат житловою площею 30, 1 кв. м, загальною 50,5 кв. м, знаходиться на 2 поверсі. Будинок прийнято в експлуатацію в 1993 році (а.с. 8).
Відповідно до Звіту про оцінку майна ТОВ “Експерт-Лідер” від 11 січня 2019 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 728 093 грн 85 коп. (а.с. 10).
В ході апеляційного розгляду справи також встановлено, що на розгляді Тернопільського міськрайонного суду перебуває цивільна справа № 607/18276/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про втрату права користування квартирою та визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 (а.с. 43-49).
Вказаний позов був пред`явлений після закінчення підготовчого судового засідання в даній справі, яке проводилося без участі представника відповідача (а.с. 23-24, 29, 33).
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 07 жовтня 2019 року в задоволенні клопотання представника відповідача про повернення до стадії підготовчого судового засідання та зупинення провадження в справі до прийняття рішення у справі № 607/18376/19 відмовлено.
У відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно вимог ч. 2 цієї ж статті суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав доказ неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заперечуючи відносно позову, відповідач ОСОБА_2 і її представник адвокат Кожевнікова О.В. посилалися на те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, накопичені до одруження з позивачем, які знаходилися, в тому числі на її ощадних книжках. 
Беручи до уваги те, що ні заява представника відповідача про відкладення підготовчого судового засідання, призначеного на 08.05.2019 року, ні клопотання про повернення до стадії попереднього судового засідання та зупинення розгляду даної справи до прийняття рішення у цивільній справі № 607/18276/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , однією з позовних вимог у якій є визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 , не були задоволені судом першої інстанції, однак такі заперечення безпосередньо стосуються предмета судового розгляду в даній справі та не були належним чином перевірені судом першої інстанції, колегією суддів прийнято надані в суді апеляційної інстанції докази на підтвердження вказаних заперечень.
Зокрема, як вбачається з копії ощадної книжки, виданої ОСОБА_2 в установі Уксоцбанку “Сонячне” на рахунку № НОМЕР_1 станом на 16.02.1994 року знаходилися кошти в сумі 100 крб., а в період з 25.08.1994 року до 24.05.1998 року було знято з рахунку кошти на загальну суму 11 559 000 крб. (а.с. 202).
З копії ощадної книжки, виданої на ім`я ОСОБА_3 вбачається, що на її рахунку № НОМЕР_2 в Державному ощадному банку України станом на 14.08.1986 року (до укладення шлюбу) знаходилися кошти в сумі 2 717, 29 крб., які в сумі 2 717, 07 крб. були того ж числа зняті (а.с. 203).
З копії ощадної книжки, виданої на ім`я ОСОБА_3 вбачається, що на її рахунку № НОМЕР_3 в Державному ощадному банку України станом на 28.11.1990 року (після укладення шлюбу) знаходилися кошти в сумі 2000 крб. і розмір вкладу за рахунок внесених додатково коштів у сумах 500,67 крб. та 200 крб., а також за рахунок нарахованих державою компенсацій збільшився до 9 251, 67 крб., відомості про зняття з рахунку яких відсутні (а.с. 204).         
З копії ощадної книжки, виданої на ім`я ОСОБА_3 вбачається, що на її рахунку № НОМЕР_4 в Державному ощадному банку України станом на 13.11.1987 року (до укладення шлюбу) знаходилися кошти в сумі 1000 крб. і розмір вкладу за рахунок додаткових вкладів, зроблених у 1988 році та нарахованих на них державою компенсацій збільшився до 2 748, 88 крб., відомості про зняття з рахунку яких відсутні (а.с. 205).
З копії ощадної книжки, виданої на ім`я ОСОБА_3 вбачається, що на її рахунку № НОМЕР_5 в Державному ощадному банку України станом на 29.09.1988 року (до укладення шлюбу) знаходилися кошти в сумі 1000 крб., розмір вкладу за рахунок нарахованих на них державою компенсацій у період 1988-1992 р.р. збільшився до 2 689, 22 крб., відомості про зняття з рахунку яких відсутні (а.с. 206).        
З копії ощадної книжки, виданої на ім`я ОСОБА_2 (під час перебування в шлюбі) вбачається, що на її рахунок № НОМЕР_6 в Державному ощадному банку України, починаючи з 15.09.1992 року до 29.10.1993 року вносилися та знімалися кошти, а саме: вносилися — 15.09.1992 року в сумі 341, 88 крб.; 07.07.1993 року — 20 003, 98 купоно-карбованців; 27.09.1993 року в сумі 71 079, 00 купоно-карбованців; 29.10.1993 року — 178 999, 00 купоно-карбованців й відповідно знімалися з рахунків: 07.07.1993 року — 20000 купоно-карбованців; 27.09.1993 року в сумі 71 000, 00 купоно-карбованців; 29.10.1993 року — 178 000 купоно-карбованців (а.с. 207).
З виданої АТ “Державний ощадний банк України” 10.03.2020 року довідки за № 46/12-06/1094/18294/2010-00 вбачається, що останні з перелічених рахунків були закриті у 2013 році за ініціативою банку, як такі, що сума коштів на них не перевищувала 10 грн, а також - відсутність у банку можливості надання інформації стосовно руху коштів по рахунках №№ НОМЕР_5 , НОМЕР_4 , НОМЕР_3 , НОМЕР_2 з причини спливу 5-річного строку зберігання відповідних документів. 
Як вбачається з довідки № 635/18, виданої 17.09.2019 року КП “Тернопільелектротранс” на запит представника відповідача, позивач ОСОБА_1 у період з 20.03.1984 року до 22.08.2002 року працював на підприємстві водієм тролейбуса (а.с. 210). 
Згідно довідки Виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів за № 259 від 05.03.1987 року ОСОБА_4 в складі сім`ї 1 людина 15.01.1980 року зараховано на облік для вступу в житлово-будівельний кооператив на 1-кімнатну квартиру.
Відповідно до довідки ТОВ “СОВР 1” за № 14 від 16.04.2019 року ОСОБА_5 прийнято в члени ЖБК № 87 у липні 1992 року (склад сім`ї АДРЕСА_2 . Балансова вартість квартири — 11 240 крб. 92 коп. Внесено аванс — 2 694 крб. 00 коп. ВО “Текстерно” перераховано на рахунок даної квартири — 480 крб. 00 коп. Вищенаведена інформація вказана згідно списків про заселення будинку. Підтверджуючі квитанції і дати їх сплати на підприємстві відсутні. Наступні пайові внески сплачувалися в таких розмірах: березень 1992 року — 7 510 крб. 00 коп.; червень 1993 року — 2 500 крб. 00 коп., повністю виплачена вартість квартири, а переплата за пайові внески внесена в сплату за житлово-комунальні послуги. Сплата вказаних у довідці коштів підтверджується відповідними квитанціями: від 05.03.1993 року на суму 7510 крб. і від 28.07.1993 року на суму позики 2500 крб. 
У відповідності до платіжного доручення № 1690 від 28.06.1990 року Тернопільським об`єднанням “Текстерно” перераховано 480 крб. на розрахунковий рахунок ЖКК № 12 у Жилсоцбанку м. Тернополя на сплату внеску ОСОБА_4 за будівництво кооперативної квартири АДРЕСА_3 .
Згідно квитанції ВВ № 023518 від 28.06.1993 року ОСОБА_6 у відділенні Ощадбанку СРСР отримано ссуду в сумі 2717 крб. 07 коп. 
Як вбачається з квитанції від 26.07.1993 року, ОСОБА_2 , жителька АДРЕСА_4 , отримана позику в сумі 2 500 крб.         
У відповідності до ст. 22 КпШС України (в редакції, який діяв на час набуття права власності на квартиру) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно вимог ст. 16 Закону України “Про власність” майно нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Згідно вимог ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Таким чином, набуття майна за час перебування в шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.
При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17.
Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 9 своєї постанови від 12 червня 1998 року № 16 “Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України”, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). 
У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18 вересня 1987 року (зі змінами) «Про практику застосування суддями законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону "Про власність", п. 43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (ст. ст. 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України), враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору.
Згідно зі статтями 15, 17 ЗУ “Про власність” член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Згідно вимог ст. 16 цього ж Закону майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що пай за квартиру внесений ОСОБА_2 в ЖБК у період перебування в шлюбі та за рахунок спільних коштів подружжя.
Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, як таким, що відповідає вимогам законів, що регулюють спірні правовідносини, зроблений з урахуванням наявних у справі доказів і доказів, досліджених в ході розгляду справи апеляційним судом.
Встановивши, що спірна квартира набута сторонами в шлюбі шляхом вступу ОСОБА_2 в житлово-будівельний кооператив і сплати після одруження з ОСОБА_1 (з 12.01.1990 року до 21.04.1994 року) усієї суми пайового внеску, а також, те, що відповідачем ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності на спірне майно, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак — підлягає поділу шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 ідеальну частку даної квартири.
При цьому, досліджені судом апеляційної інстанції за клопотанням представника відповідача на підтвердження заперечень її довірительки в частині придбання спірної квартири за особисті кошти та відповідних доводів апеляційної скарги докази, такі як: копії ощадних книжок про відкриття банківських рахунків №№ НОМЕР_1 , 4126, 04214, 04948, 05533,        30439; довідки від 10.03.2020 року за № 46/12-06/1094/18294/2010-00, від 05.03.1987 року за № 259, від 17.09.2019 року № 635/18, від 16.04.2019 року за № 14; квитанції від 05.03.1993 року на суму 7 510 крб., від 28.07.1993 року на суму позики 2 500 крб.); від 28.06.1998 року на суму 2 717,07 крб. та платіжне доручення № 1690 від 28.06.1990 року на суму 480 крб. не можуть вважатися достатніми доказами для підтвердження факту придбання спірної квартири за особисті кошти позивача та спростування презумпції спільності права власності на спірну квартиру, оскільки рахунки №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_3 , НОМЕР_6 були відкриті на ім`я відповідача уже під час шлюбу з позивачем й інформація про джерело поступлення на вказані рахунки коштів на загальні суми 11 559 000 крб., 9 251, 67 крб. і 270 423, 86 купоно-карбованців відсутня, як і відсутня інформація про зняття коштів з рахунків №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_3 та про місце надходження знятих з рахунку № НОМЕР_6 коштів; не зважаючи на те, що особисті кошти відповідача в сумі 2 717, 07 крб., що знаходилися на рахунку № НОМЕР_2 були зняті з нього за чотири роки до укладення шлюбу з позивачем, однак інформація про дату зарахування таких на рахунок ЖБК до того, як був укладений шлюб в матеріалах справи відсутня; відсутні відомості про зняття з рахунків №№ НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , особистих коштів відповідача в сумах 9 251, 67 крб., 2 748, 88 крб., 2 689, 22 крб., відповідно; довідка від 10.03.2020 року за № 46/12-06/1094/18294/2010-00 не містить інформації стосовно руху коштів по рахунках №№ НОМЕР_5 , НОМЕР_4 , НОМЕР_3 , НОМЕР_2 ; довідка за № 259 від 05.03.1987 року про зарахування ОСОБА_4 на облік для вступу в житлово-будівельний кооператив у 1980 році не містить інформації про сплату нею будь-яких коштів за квартиру до того, як був укладений шлюб з позивачем; довідка за № 14 від 16.04.2019 року не містить інформації про дату внесення ОСОБА_2 авансу в сумі 2694 крб. 00 коп., в той час як наявна інформація про сплату решту суми за квартиру вже під час шлюбу без зазначення, що кошти поступили з відкритих до укладення шлюбу на ім`я відповідача банківських рахунків; сума в розмірі 480 крб., перерахована Тернопільським об`єднанням “Текстерно” на рахунок ЖКК № 12, була перерахована під час шлюбу з позивачем; ссуда в сумі 2 717 крб. 07 коп. згідно квитанції ВВ № 023518 від 28.06.1993 року і позика в сумі 2 500 крб. згідно квитанції від 26.07.1993 року були отримані також під час шлюбу з позивачем.
Так як, факт відкриття рахунків №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_7 на ім`я ОСОБА_2 у період перебування в шлюбі за умови відсутності інформації про джерело надходження на них коштів і зняття коштів з останніх у період сплати пайових внесків, не свідчить про те, що на вказаних рахунках знаходилися особисті кошти позивача; самі по собі факти наявності грошових коштів на рахунках позивача №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , відкритих до шлюбу з позивачем, в сукупності з інформацією Банку про відсутність даних про рух коштів по рахунках №№ НОМЕР_5 , НОМЕР_4 , НОМЕР_3 , НОМЕР_2 з причини спливу 5-річного строку зберігання відповідних документів, на думку колегії суддів, не можуть вважатися достатнім доказом, що пайові внески сплачувалися позивачем за рахунок її особистих коштів, накопичених до шлюбу, у зв`язку з чим відхиляються доводи апеляційної скарги відповідача в частині ненадання судом належної правової оцінки факту сплати нею за квартиру особистих коштів, накопичених у період з 15.01.1981 року до 12.01.1990 року. 
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в частині безпідставності висновків суду про недоведеність факту сплати саме нею внесків за кооперативну квартиру з посиланням на ненадання судом належної правової оцінки наявній у матеріалах справи довідці ПМП “Совр” про повну сплату вартості квартири та здачу будинку в експлуатацію колегія суддів відхиляє, оскільки долучена позивачем довідка № 1097 від 21.04.1994 року про сплату пайового внеску за квартиру не містить інформації про дати внесення окремих частин такого й про розміри останніх, які б відповідали сумам, що були зняті позивачем з ощадних книжок та датам їх внесення на рахунок ЖБК (чи існувала б незначна різниця між датою зняття коштів з ощадної книжки та датою внесення таких на рахунок ЖБК).
Такими, що підлягають відхиленню, є, на думку колегії суддів, і доводи апеляційної скарги відповідача в частині безпідставного застосування судом до спірних правовідносин норм ст. 22 КпШС України, ст. 16 ЗУ “Про власність”, п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи”, яким, на думку позивача регулюється питання поділу звичайної придбаної в шлюбі квартири, а не кооперативної, оскільки саме вказані норми законів діяли на час набуття відповідачем права власності на спірну квартиру й на необхідності застосування до спірних правововідносин вимог КпШС України (ст.ст. 22, 25, 27-1), ЗУ “Про власність” наголошується, зокрема, у ППВС України від 18 вересня 1987 року № 9 “Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи” (п. 6). 
Підлягають відхиленню й доводи апеляційної скарги в частині ненадання судом належної правової оцінки наявній у матеріалах справи довідці ПМП “СОВР” про повну сплату вартості квартири та здачу будинку в експлуатацію, як такі, що спростовуються змістом оскаржуваного рішення (абз. 10 а.с. 56). 
Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в частині ненадання судом належної правової оцінки визнаному самим позивачем факту роботи на посаді водія Тролейбусного ДЕПО під час перебування з нею в шлюбі та сплати при цьому аліментів на утримання дитини від першого шлюбу, оскільки за відсутності в матеріалах справи достатніх доказів на спростування відповідачем презумпції спільності права власності на квартиру вказані обставини не впливають на правовий статус спірного майна.
Підлягають відхиленню й доводи апеляційної скарги в частині безпідставної відмови судом в клопотанні про допит свідка, яка ще до одруження з позивачем позичила частину коштів на придбання спірної квартири, оскільки за відсутності письмового договору позики, показання свідка не можуть вважатися належними доказами на підтвердження факту укладення договору позики.
Безпідставними й такими, що відхиляються колегією суддів є доводи апеляційної скарги відповідача в частині не встановлення обставин сплати безпосередньо позивачем внесків за кооперативну квартиру, оскільки за умови встановлення судом факту сплати усієї вартості квартири під час укладення шлюбу та не доведення відповідачем факту придбання квартири за її особисті кошти, висновки суду щодо належності спірної квартири на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю повністю узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Відхиляються колегією суддів і доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом відповідних роз`яснень, викладених Верховним Судом України в п.п. б, и п. 6 постанови Пленуму № 9 від 18.09.1987 року “Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи”, згідно яких внесений одним із подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном й у випадку збільшення паєнагромадження за рахунок коштів, одержаних одним із подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав, а при поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні, оскільки відповідачем не доведено ні внесення нею за квартиру подарованих їх коштів, ні факту внесення нею коштів, отриманих у спадок, а ні її особистих коштів.         
У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги те, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права й доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення її апеляційної скарги відсутні.        
       Керуючись ст.ст. 35 ч. 1; т. 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 390 ч. 1 п. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2019 року — залишити без змін. 
Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 22 грудня 2020 року.

Головуючий 
Судді