ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року	Львів	Справа № 300/1928/20 пров. № А/857/15321/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Качмар В.Я. 
з участю секретаря судового засідання     Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування п. 3 рішення №61 від 16.01.2020 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року (суддя першої інстанції Микитюк Р.В., м. Івано-Франківськ),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 06.08.2020 звернулися до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування п.3 рішення №61 від 16.01.2020; стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.; стягнення сплаченого судового збору. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішенням надано вказівку позивачу демонтувати самовільно встановлену огорожу по АДРЕСА_1 протягом 5 робочих днів з моменту оприлюднення цього рішення. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.07.2020 огорожа, про яку йде мова у вищезазначеному рішенні виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради є частиною житлового будинку,  який знаходиться у приватній власності ОСОБА_2 . Враховуючи наведене, позивач вважає, що п. 3 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16.01.2020 №61 не може стосуватися позивача, так як огорожа, про яку йде мова, не встановлювалася позивачем, не належить їй і позивач не проживає за адресою, де вона встановлена, а тому п. 3 рішення прийнято всупереч нормам права та з порушенням законодавства, є протиправним та підлягає скасуванню.
Рішенням Івано-Франківськогго окружного адміністративного суду від 9 жовтня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено. 
Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. Вважає його постановленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення і постановити нове - про задоволення позову. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що  суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що відповідач, приймаючи рішення №61 від 16 січня 2020 року неправильно застосував норми Положення «Про порядок звільнення земельних ділянок, що зайняті без правових підстав та належать до комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська» оскільки застосуванню підлягав спеціально розроблений Порядок встановлення огорож у м.Івано-Франківську, який встановлює місячний термін на виконання рішення органу місцевого самоврядування про демонтаж огорожі. Також апелянт зауважила, що не являється власником нерухомості за вказаною адресою. 
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У судовому засіданні представник позивача Венгринюк Ю.В. підтримав вимоги апеляційної скарги та надав пояснення, аналогічні викладеним в ній.
Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. 
Судом встановлено, що згідно технічного паспорта на будинок садибного типу номер АДРЕСА_1  від 06.02.2020, який виготовлений за замовленням ОСОБА_2 , вказаний будинок огороджений огорожею, яка є частиною будинку, що також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.07.2020 (а.с. 11-13, 14-17).
16.01.2020 виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради прийняв рішення № 61 "Про демонтаж самовільно встановлених об`єктів та огорож", пунктом 3 якого зобов`язав ОСОБА_1 протягом 5 робочих днів з моменту оприлюднення рішення демонтувати огорожу на АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).
У вказаному рішенні виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради керувався ст. ст. 31, 52 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Законом України "Про благоустрій населених пунктів", Положенням "Про порядок звільнення земельних ділянок, що зайняті без правових підстав та належать до комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська", Порядку встановлення огорож у м. Івано-Франківську.
Підставою для прийняття оскарженого рішення були документи надані сектором нагляду муніципальної інспекції з благоустрою Департаменту житлової комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради, а саме: припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері благоустрою № 5994 від 06.11.2019, акт про обстеження (огляд) території м. Івано-Франківська № 7169 від 07.11.2019, повідомлення в газеті "Західний кур`єр" від 19.10.2019 № 40, копія фотофіксажу та акт обстеження території від 06.11.2019р. № 6874.
07.11.2019 головним фахівцем сектору нагляду муніципальної інспекції з благоустрою Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-франківської міської ради Гук В.І. складено акт № 7169 про обстеження (огляд) території м. Івано-Франківська, зокрема за адресою: Військова, 7, згідно якого встановлено, що проводилось встановлення огорожі без дозвільних документів.
Оспорюване рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16.01.2020 № 61 "Про демонтаж самовільно встановлених об`єктів та огорож" оприлюднено на сайті Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та на сайті у розділі публікації документа вказано, що таке рішення опубліковано: 20.01.2020 "Західний кур`єр" 4 30.01.2020, http://www.namvk.if.ua/dt/424762.
Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.
Згідно ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян; видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених законом.
Частиною 6 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.
Із змісту п. 5 ч. 2 ст. 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" видно, що до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів, організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів.
Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 № 84 затверджено Порядок встановлення огорож у м. Івано-Франківську (далі Порядок) ( а.с. 87-91).
Пунктом 4.9 Порядку визначено, що Департамент містобудування та архітектури погоджує встановлення огорожі  чи надає аргументовану відмову протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.
Як видно із матеріалів справи, погодження на встановлення огорожі у позивача відсутнє. Тобто, встановлення (користування) огорожі за адресою Військова, 7 в місті Івано-Франківську здійснено самовільно без погодження Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою міської ради та будь яких правових підстав.
Згідно  п. 6 Порядку встановлення огорож у м. Івано-Франківську демонтаж огорож зі сторони магістральних вулиць і доріг, житлових вулиць місцевого значення, встановлених з порушеннями вимог розділів 3-4 чи встановлених самочинно, проводиться за рішенням виконавчого комітету міської ради. Підготовка проектів вказаних рішень здійснюється Департаментом містобудування та архітектури виконавчого комітету міської ради на підставі приписів, протоколів комунального підприємства "Муніципальна інспекція з благоустрою" та постанов адміністративної комісії виконавчого комітету міської ради, що підтверджують використання огорожі як елементу благоустрою, без правових підстав або з порушенням вимог.
Пунктом 6.4 Порядку передбачено, що у разі невиконання рішення виконавчого комітету міської ради в місячний термін та наявності відповідного акта про неможливість виконання демонтажу, юридичний відділ виконавчого комітету міської ради готує та подає відповідні позовні заяви до суду. При цьому, встановлення місячного терміну невиконання рішення, мається на увазі тоді, коли власника огорожі встановлено (відомий).
Рішенням сесії Івано-Франківської міської ради від 02.05.2018 №106-19 "Про внесення змін у Правила благоустрою м. Івано-Франківська" внесено зміни у Правила благоустрою м. Івано-Франківська, затверджені рішенням сесії міської ради від 25.12.2015 №68 і викладено їх у новій редакції (надалі - Правила №106-19), якими встановлено вимоги, щодо благоустрою території Івано-Франківська та утримання об`єктів благоустрою на території міста (а.с. 36-82).
Розділом 15 Правил №106-19 "Встановлення огорож та інших елементів огородження" визначено, що встановлення огорож на території міста Івано-Франківська здійснюється у відповідності до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 №84 "Про порядок встановлення огорож у м. Івано-Франківську".
Відповідно до п. 27.2 Правил №106-19 уповноваженими на контроль за виконанням цих правил є працівники відділу Муніципальної інспекції з благоустрою управління комунальної політики та сектору нагляду Муніципальної інспекції з благоустрою Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради, а також інші особи, уповноважені здійснювати контроль за станом благоустрою в м. Івано-Франківську виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради.
Як встановлено судом, 06.11.2019 працівником сектору нагляду муніципальної інспекції з благоустрою Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради було проведено обстеження (огляд) території міста, а саме Військова, 7 та виявлено встановлення огорожі без дозвільних документів, про що складено акт №6874 від 06.11.2019.
Також складено припис №5994 від 06.11.2019 про усунення порушень вимог законодавства у сфері благоустрою, а саме зобов`язано усунути порушення до 07.11.2019 шляхом припинення робіт пов`язаних з встановленням огорожі та надати дозвільну документацію.
07.11.2019 під час обстеження за вищевказаною адресою головний фахівець сектору нагляду муніципальної інспекції з благоустрою встановив, що встановлення огорожі проводилось без дозвільних документів, чим порушено Правила благоустрою м. Івано-Франківськ розділу 15, п.15.1 про що складено акт №7169 від 07.11.2019 (а.с.83).
7 листопада 2019 року головним фахівцем сектору нагляду муніципальної інспекції з благоустрою складено протокол №781 про адміністративне правопорушення за ст. 152 КУпАП щодо ОСОБА_1 (а.с.84).
Також постановою №13/1099 від 13.12.2019 ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за ст.152 КУпАП.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач при складанні протоколу не зазначала про неналежність їй самовільно встановленої огорожі і не оспорила постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності, відповідач правильно поклав обов`язок демонтажу саме на неї. 
Однак, апеляційний суд з таким висновком не погоджується. 
Як видно з матеріалів справи, позивачці не належать об`єкти за адресою АДРЕСА_1 . 
Житловий будинок по АДРЕСА_1 та квартири ІНФОРМАЦІЯ_1 та АДРЕСА_2 належать ОСОБА_2 .
Жодних доказів встановлення огороді саме ОСОБА_1 відповідачем суду надано не було. 
При цьому відсутні пояснення зазначеної особи, в яких би вона визнавала факт самовільного встановлення огорожі за адресою: АДРЕСА_1 . 
Апеляційний суд зазначає, що відповідач при прийнятті оспорюваного рішення повинен був встановити власника об`єкта нерухомості,  особу, яка здійснила самовільне будівництво. 
Однак доказів належного з`ясування відповідачем цих обставин суду подано не було. 
Факт складання протоколу про адміністративне правопорушення та притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може бути доказом визнання такою особою факту вчинення самовільного будівництва. 
Крім того, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_2 заявляв про належність саме йому огорожі, яку визнано самовільно встановленою. 
Отже, оскаржуване рішення відповідача, яким позивача зобов`язано демонтувати огорожу на об`єкті нерухомості , що їй не належить за відсутності доказів встановлення такої саме цією особою, є протиправним і підлягає скасуванню. 
На підставі вищевикладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог. 
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити і скасувати рішення суду з прийняттям нової постанови про задоволення позову. 
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн., суд апеляційної інстанції зазначає.
Відповідно до п. 1 ч. 3  ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1  ст. 134 КАС України).
Відповідно до частин 1, 3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 2, 3 ст.134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно зі ст.30 Закону №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Пунктом 3.2  рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009  передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Однак, витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. документально не підтверджені, у матеріалах справи відсутні належні докази понесення таких. 
Відтак, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача сплаченого позивачем судового збору в розмірі 840,80 грн., суд апеляційної інстанції зазначає.
Згідно ч.1 ст.132 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Із матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю I групи, що підтверджується відповідним посвідченням. 
Відповідно до пункту 9 частини 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Отже, позивач як особа з інвалідністю I групи звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях згідно пункту 9 частини 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому не повинна була сплачувати судовий збір. Відтак, такий не підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати п. 3 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 16.01.2020 №61 «Про демонтаж самовільно встановлених об`єктів огорож».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 08.02.2021.