Постанова                                               
Іменем  України                                                            
03 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 638/17318/17
провадження № 61-3390св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Зміївської міської ради Калініна Людмила Миколаївна, ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року у складі судді Семіряд І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року у складі колегії суддів: Сащенка І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ», банк), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Зміївської міської ради Калініна Л. М., ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити певні дії.
На обґрунтування позову посилалася на таке. 28 липня 2008 року між нею та Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ЗАТ «ПУМБ» ), правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», укладений договір іпотеки № 6630244, відповідно до умов якого вона стала майновим поручителем за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «ПУМБ». Предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 . 01 липня 2017 року після повернення з дачі вона побачила, що на дверях зазначеної квартири змінили замки, того ж дня вона викликала поліцію. У ході перевірки працівники поліції встановили, що замки поміняли працівники ПАТ «ПУМБ». Перевіривши Єдиний державний реєстр судових рішень, вона з`ясувала, що 28 липня 2017 року ПАТ «ПУМБ» звернувся до суду із позовною заявою про зняття арешту з майна. Із позовної заяви та доданих документів вбачалось, що через неналежне виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором ПАТ «ПУМБ» вирішив задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, тому 21 червня 2017 року державний реєстратор Зміївської міської ради Харківської області Калініна Л. М. прийняла рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ «ПУМБ». На її думку, рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки прийнято всупереч Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), оскільки іпотекодержатель не направив жодного повідомлення про порушення основного зобов`язання та позбавив іпотекодавця права добровільно усунути відповідні порушення за договором. Також державний реєстратор протиправно, без врахування вимог Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), прийняв рішення про реєстрацію за ПАТ «ПУМБ» права власності на предмет іпотеки. З урахуванням наведеного просила скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «ПУМБ».
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк відповідно вимог статті 35 Закону № 898-IV надіслав на адресу позичальника та іпотекодавця повідомлення про порушення зобов`язання, які їх отримали.Закон № 1304-VII до спірних правовідносин не застосовується, оскільки у договорі іпотеки ОСОБА_1 зазначала, що предмет іпотеки не є для неї та членів її сім`ї єдиним можливим місцем проживання, а у власності позичальника за договором кредиту є інше нерухоме майно. 
Постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що положення Закону № 1304-VII не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону № 898-IV на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. На підтвердження зазначеного, апеляційний суд послався на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18). 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 37 Закону № 898-IV, оскільки позасудова передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише добровільно та за згодою сторін на підставі складання окремого договору, проте такий договір між нею та банком не укладався, тому у відповідача відсутнє право на реєстрацію за собою права власності на предмет іпотеки. На підтвердження зазначеного посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 759/6976/16-ц (провадження № 14-523цс18). Зазначає, що спірна квартира є її єдиним місцем проживання, суди помилково не застосували до спірних правовідносин Закон № 1304-VII та не врахували висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, щодо поширення дії Закону № 1304-VII на подібні правовідносини. Крім того, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою її доводи про те, що вона не отримувала вимоги банку про усунення порушень за зобов`язанням, а підпис на наданій копії повідомлення про вручення поштового відправлення їй не належить.
У квітні 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому АТ «ПУМБ» просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі з підстав передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України): неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 листопада 2019 року у справі № 759/6976/16-ц (провадження № 14-523цс18) про те, що позасудова передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише у добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору; від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження 
№ 11-474апп19) про те, що Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження і що на квартиру відповідної площі, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово звернуто стягнення на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.
Суди встановили, що між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_3 28 липня 2008 року укладений кредитний договір № 6542102, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 200 000 дол. США (т. 1, а. с. 41-42).
28 липня 2008 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 , яка є власником квартири АДРЕСА_1 , укладений договір іпотеки № 6630244 (т. 1, а. с. 11-14).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 30 червня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ПАТ «ПУМБ» (т. 1, а. с. 8-10).
Статтею 1 Закону № 898-IV передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
Згідно з частиною першою статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями частини першої статті 37 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у матеріалах справи наявні докази про вручення боржнику та іпотекодержателю рекомендованого відправлення з повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Доводи заявника про неналежність їй підпису на повідомленні про вручення зазначеного повідомлення зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Проте 07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).
Отже, згідно із Законом № 898-IV договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).
Тому висновок апеляційного суду про те, що положення Закону № 1304-VII не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону № 898-IV на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), є помилковими. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) відступила від висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформульованого у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), та зазначила, що нерухоме майно, яке використовується іпотекодавцем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнуте на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. 
Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою саме судів першої та апеляційної інстанцій.Це передбачено також статтями 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України.  
У порушення указаних норм процесуального права суд апеляційної інстанції, помилково пославшись на те, що норми Закону № 1304-VII не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки звернення стягнення відбулося у позасудовому порядку, не встановив фактичних обставин справи, не перевірив доводів апеляційної скарги про помилковий висновок суду першої інстанції щодо неможливості застосування Закону № 1304-VII у зв`язку із наявністю саме у позичальника за кредитним договором іншого нерухомого майна, та не з`ясував чи підпадає квартира ОСОБА_1 під дію Закону № 1304-VII, зокрема, чи використовує позивач предмет іпотеки як місце постійного проживання. Тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Водночас не заслуговують на увагу посилання заявника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 759/6976/16-ц (провадження № 14-523цс18), оскільки правовідносини у зазначеній справі стосуються інших фактичних обставин, зокрема, досягнення згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя лише у добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору. Проте у цій справі сторони підписали іпотечне застереження та визначили можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Вимог про укладення окремого договору щодо можливості позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя у договорі іпотеки не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно повно та всебічно дослідити обставини справи, дати належну оцінку доказам у справі, їх належності та допустимості, доводам та запереченням сторін, ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
З урахуванням наявних у справі доказів, апеляційний суд має перевірити доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира - предмет іпотеки використовується нею як місце постійного проживання, як і перевірити доводи банку про зворотнє.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак 
 
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко