Єдиний унікальний номер справи 757/47957/19-ц
Провадження №22-ц/824/603/2021

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
21 січня 2021 року                                                                                                    місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав про те, що в травні 2017 року звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України, Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 28 регіонального санітарно-епідеміологічного управління, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати п.71 наказу № 213 від 29 листопада 2013 року першого заступника Міністра Оборони України, а також визнати протиправним розпорядження начальника Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України від 14.03.2017 року № 23/17-Р; визнати протиправним та скасувати п. 3 наказу № 41 від 15 березня 2017 року тимчасово виконуючого обов`язків командира військової частини НОМЕР_2 . 
Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 17.08.2018 року в задоволенні вказаного позову було відмовлено. В той же час постановою Шостого Апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено та визнано протиправним та скасовано п. 71 наказу Першого заступника Міністра оборони України № 213 від 29.11.2013 р., яким капітана медичної служби ОСОБА_1 , старшого лікаря 63 санітарно-епідеміологічної лабораторії 10 регіонального санітарно-епідеміологічного загону Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України призначено старшим лікарем відділення санітарно-епідеміологічного нагляду санітарно-епідеміологічного відділу 28 регіонального санітарно-епідеміологічного управління, ВОС-9056003; визнано протиправним розпорядження начальника Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України від 14.03.2017 р. № 23/17-Р; визнано протиправним та скасовано п. 3 наказу Командира військової частини НОМЕР_2 № 41 від 15 березня 2017 року. 
Вказаним судовим рішенням було доведено наявність протиправних дій відносно позивача з боку Міністерства оборони України та підпорядкованих йому Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , в результаті яких позивачу було спричинено матеріальну шкоду в розмірі 10 510,72 грн., які він витратив на лікування викликаних такими протиправними діями хвороб. Також вказаними діями позивачу було завдано моральної шкоди, розмір компенсації якої він визначив у 5 000 000,00 грн.
Окрім наведеного, за період служби позивача поза межами основного місця з 29.11.2013 р. по 31.07.2018 р. його не було забезпечено житлом, відтак він був змушений його винаймати. При цьому передбачена законом компенсація за піднайом (найом) житла під час проходження служби виплачувалася йому не в повному обсязі, розмір недоотриманої такої компенсації складає 119 009,00 грн. 
Зазначені суми позивач просив стягнути на його користь.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що судом не взято до уваги доводи позивача, які належно обґрунтовують наявність підстав для задоволення позову. При цьому висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав доводи апелянта неналежними, а оскаржуване рішення – законним та обґрунтованим. Просив суд відмовити у задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Звертаючись до суду, позивач заявив вимогу щодо відшкодування моральної шкоди а також матеріальної шкоди у вигляді вартості лікування, що були спричинені порушенням його прав, а саме переведенням на роботу спочатку до міста Львів, а потім до міста Мукачево. Також позивач заявив вимогу про стягнення недоплаченої йому компенсації за найм житла при проходженні військової служби.
Стосовно вимоги щодо відшкодування шкоди у зв`язку з незаконним переведенням на службу в іншу місцевість колегія суддів вважає наступне:
Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Шостого Апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано протиправним та скасовано п. 71 наказу Першого заступника Міністра оборони України № 213 від 29.11.2013 р., яким капітана медичної служби ОСОБА_1 , старшого лікаря 63 санітарно-епідеміологічної лабораторії 10 регіонального санітарно-епідеміологічного загону Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України призначено старшим лікарем відділення санітарно-епідеміологічного нагляду санітарно-епідеміологічного відділу 28 регіонального санітарно-епідеміологічного управління, ВОС-9056003; визнано протиправним розпорядження начальника Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України від 14.03.2017 р. № 23/17-Р; визнано протиправним та скасовано п. 3 наказу Командира військової частини НОМЕР_2 № 41 від 15 березня 2017 року. 
Таким чином преюдиційним рішення встановлена незаконність переводу позивача на військову службу до м. Львів та м. Мукачево, які були значною зміною життєвого укладу позивача. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, вони викликали у позивача необхідність значних зусиль з його боку на оскарження таких протиправних наказів та розпоряджень відносно нього. В свою чергу це не могло не завдавати моральної шкоди позивачу, відшкодування якої він має право вимагати за законом.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Позивачем було заявлено вимогу про відшкодування шкоди в розмірі 5 млн. грн. В той же час належних доказів на обґрунтування зазначеного розміру шкоди до суду представлено не було. Зважаючи на обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що належним та відповідним розміром відшкодування моральної шкоди в даному випадку буде 50 000 грн.
У відповідності до положень ст. 1173 ЦК України шкода завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, відшкодовується державою. 
Зважаючи на викладене, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди з точки зору колегії суддів апеляційного суду підлягає до часткового задоволення. 
 
Стосовно вимоги щодо відшкодування майнової шкоди:
За загальним правилом для ухвалення рішення про відшкодування шкоди одночасно має бути встановлено наявність наступних обставин: 
1.      наявність шкоди; 
2.      протиправність її спричинення; 
3.      вина завдавача шкоди; 
4.      причинно-наслідковий зв`язок між діями завдавача та фактом спричинення шкоди.
В той же час відповідно до положень ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини такого органу. 
За таких умов для відшкодування шкоди в даному випадку встановлення вини завдавача шкоди не потребується. В той же час мають бути доведені інші 3 вищевказані умови для відшкодування шкоди.
Позивач надав до суду фіскальні чеки щодо розміру коштів, витрачених на його лікування. При цьому необхідність отримання такого лікування позивач пов`язує саме з незаконними діями відносно нього щодо переведення на службу в іншу місцевість. В той же час жодного належного доказу стосовно того, що вказані захворювання були викликані саме переведенням на службу в іншу місцевість, а не іншими причинами, до суду представлено не було. Більш того, з представлених позивачем медичних документів вбачається, що вказані захворювання пов`язані з самим проходженням військової служби, а не з переведенням на службу в іншу місцевість та моральними стражданнями, викликаними цим. За таких умов колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що позивачем не було належним чином доведено факт виникнення хвороб, на лікування яких ним було понесено витрати, з тими обставинами, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, які були предметом розгляду адміністративного суду у справі №862/5400/17. таким чином висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог в цій частині колегія суддів вважає обґрунтованими.
 
Стосовно вимог про відшкодування компенсації за найм житла при проходженні служби:
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень. Суб`єктом владних повноважень є, зокрема, будь-який суб`єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій та повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).
Частинами 1 та 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на: правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; публічно-правові спори, зокрема, на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
З аналізу вказаних норм вбачається, що трудові спори, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з неї, віднесені до юрисдикції адміністративних судів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби..
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою, відтак віднесена до юрисдикції адміністративних судів. Даного висновку дійшла й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 826/11367/16  (№11-1324апп18).
З обставин справи вбачається, що позивачем заявлено вимогу стосовно отримання грошової компенсації, пов`язаної з проходженням військової служби. За таких умов даний спір не віднесено до цивільної юрисдикції та має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства. 
У відповідності до положень ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Положеннями ч. 1 ст. 377 ЦПК України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 255 та 257 цього Кодексу. При цьому закриваючи провадження у справі суд вирішує питання про повернення судового збору з державного бюджету.
Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення одних позовних вимог та закриття провадження в частині інших, сплачена позивачем сума судового збору підлягає відшкодуванню пропорційно до розміру таких позовних вимог.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 377, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди а також вимоги про стягнення компенсації за найом житла скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення. 
Провадження у справі в частині вимоги про стягнення компенсації за найом житла закрити. Роз`яснити ОСОБА_1 , що вирішення данного питання віднесено до адміністративної юрисдикції.
Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. В задоволенні решти вимогвідмовити.
Повернути з державного бюджету на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) частину судового збору у розмірі 170 (сто сімдесят ) грн. 00 коп.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                      С.О. Журба

Судді                                                                                                  Т.О. Писана 

                                                                                                            К.П. Приходько