Справа № 464/648/18                                Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П. 
Провадження № 22-ц/811/2028/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Категорія: 8

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
головуючої: Крайник Н. П.
суддів: Шеремети Н. О., Мельничук О.Я.
при секретарі: Матяш С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 02 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган піки і піклування про встановлення порядку користування квартирою, -

в с т а н о в и в:

       08.02.2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 03.05.2018 року просила встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділити ОСОБА_3 в користування житлову кімнату № НОМЕР_1 , площею 11,3 кв. м; залишити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користування житлову кімнату № НОМЕР_2 , площею 15,4 кв.м разом із балконом № НОМЕР_3 , площею 2,9 кв.м. та житлову кімнату № НОМЕР_4 , площею 11,6 кв.м; в спільному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити кухню № 5, площею 7,9 кв.м, ванну кімнату № 7, площею 2,7 кв.м, вбиральну (поєднану) № 6, площею 0,9 кв.м, коридор № 1, площею 8,5 кв.м, вбудовану шафу № 8, площею 0,4 кв.м, вбудовану шафу № 9, площею 0,4 кв.м, балкон (тераса) № НОМЕР_5 , площею 2,9 кв.м; вирішити питання судових витрат.
       Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 у наступних частках: позивачу та відповідачці ОСОБА_1 належить по 3/8 частки, тобто по 24,3 кв. м загальної площі та по 14,3 кв.м житлової площі, ОСОБА_2 належить 1/4 частки, тобто 16,2 кв.м загальної площ та 9,57 кв. м житлової площі. Зазначила про можливість виділення їй у користування кімнати площею 11, 3 кв. м ( №4), що є меншою від належної їй частки в квартирі. Проживає в орендованому приміщені, іншого житла не має, не втратила інтересу до своєї частки у спірні квартирі та має намір проживати у ній. З метою реалізації права на проживання просила позов задовольнити.
       Оскаржуваним рішенням позов задоволено. 
               Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділено ОСОБА_3  в користування житлові кімнату № НОМЕР_1 , площею 11,3 кв. м., залишено ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 в користування житлову кімнату №  НОМЕР_2 , площею 15,4 кв. м, разом із балконом №  НОМЕР_3 , площею 2,9 кв.м та житлову кімнату №  НОМЕР_4 , площею 11,6 кв.м, в спільному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено кухню № 5, площею 7,9 кв.м., ванну кімнату № 7, площею 2,7 кв.м., вбиральню (поєднану) № 6, площею 0,9 кв.м., коридор № 1, площею 8,5 кв.м., вбудовану шафу № 8, площею 0,4 кв.м, вбудовану шафу № 9, площею 0,4 кв.м, балкон (тераса) № НОМЕР_5 , площею 2,9 кв.м.
               Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 352,40 грн.
               У стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у розмірі 4928,00 грн відмовлено.
       Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
       Вважають оскаржуване рішення суду необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Зазначають, що 19.09.2000 року сторони спору набули право вланості на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 за договором міни. При цьому позивачка не понесла жодних фінансових витрат на придбання спірного майна. У зазначеній квартирі ОСОБА_3 з 2008 року не проживає, за взаємною домовленістю між сторонами її часткою у спірній квартирі користуються інші зареєстровані члени сім`ї. Зазначене спростовує висновок суду першої інстанції про відсутність домовленостей сторін про порядок користування квартирою. Вважають, що виділивши позивачці у користування кімнату у квартирі площею 11,3 кв.м, якою до ухвалення оскаржуваного рішення користувалися малолітні діти відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції погіршив умови проживання дітей у спірній квартирі, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та положення ч.ч. 7,8 ст. 7 СК України щодо забезпечення належного рівня життя дітей, необхідного для їхнього фізичного, розумового та духовного розвитку. Позивачка постійно проживає у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить їй на праві спільної сумісної власності, що спростовує доводи позовної заяви в частині відсутності у неї ( ОСОБА_3 ) іншого житла. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не врахував, що житлова площа у спірній квартирі становить 38,3 кв.м та помилково не застосував у даній справі правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц, відповідно до якої визначення порядку користування квартирою із житловою площею 30,4 кв.м. призведе до погіршення житлових умов осіб, які в ній проживають.
       Просять рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
       У засіданні суду апеляційної інстанції апелянти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник ОСОБА_4 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3  відмовити. 
       Позивач ОСОБА_3 проти скарги заперечила, просила у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи.перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.        
       Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.
       Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
       Відповідно до положень ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Згідно положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
       Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
       Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 521/213/16-ц та у постанові від 14 лютого 2018 року у справі 370/1822/15, право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
       Отже, на підставі вищевикладеного можна дійти до висновку, що визначальним принципом права приватної власності у наведених правових актах та практиці Європейського суду з прав людини, Верховного Суду є загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.
       Відповідно до положень ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. 
       Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
       При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
       Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
       Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.
Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
       Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
       Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Встановлено, що сторони спору є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . 
       Згідно технічного паспорта та квартиру, така знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , така складається з трьох кімнат житловою площею 38,3 кв. м, у тому числі кімнат площею 15,4 кв.м (№2), 11,6 кв.м (№3), 11,3 кв.м (№4), кухні площею 7,9 кв.м (№5), вбиральні площею 0,9 кв.м (№6), ванної кімнати площею 2,7 кв.м (№7), коридора площею 8,5 кв.м (№1), вбудованої шафи площею 0,4 кв.м, 0,4 кв.м (№ 8, 9), лоджії площею 2,9 кв.м, 2, 9 кв. м (№ 9, 10) (том 1, а.с. 13, 14).
       Позивачка ОСОБА_3 є власником 3/8 частин квартири АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 - власником 3/8 частки спірної квартири, відповідач ОСОБА_2 - власником 1/4 частки квартири, що підтверджується реєстраційним посвідченням та копією договору міни (том 1, а.с. 9, 11). На частку ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 припадає 14,3 кв.м жтлої площі, на частку ОСОБА_1 - 14,3 кв.м, а на частку Володіної З. І. - 16,2 кв.м. 
       Згідно довідки № 1208 від 12.03.2018 року з місця проживання про склад сім`ї і прописки у спірній квартирі зареєстровані позивачака ОСОБА_3 , відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та члени сім`ї ОСОБА_1 - чоловік ОСОБА_5 та двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (том 1, а.с. 44). Фактично у квартирі проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та члени сім`ї відповідачки ОСОБА_1 - чоловік та двоє неповнолітніх дітей (а.с.44).
       Позивач з 2008 року у спірній квартирі не проживає, оскільки проживає у квартирі АДРЕСА_3 , яка є особистою приватною власністю її чоловіка, що підтверджується шлюбним договором між подружжям від 07.06.2018 року та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (том 1, а.с. 206, 208).
       10 листопада 2017 року позивач ОСОБА_3   звернулася до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з письмовою пропозицією укласти договір про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , однак, домовленості щодо порядку користування спірною квартирою між співвласниками не досягнуто. 
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про виділення їй у користування житлової кімнати площею 11,3 кв.м (№4), яка за площею є меншою від належної їй частки в квартирі на 2,0 кв.м, суд першої інстнації виходив з того, що кімната, яку просила виділити позивач її в користування, є ізольованою; порядок користування спірною квартирою, запропоновний позивачем, відповідає часткам сторін спору у праві власності на квартиру; такий порядок не призведе до суттєвого обмеження прав інших співвласників квартири та осіб, які фактично проживають у ній, та не буде порушувати права неповнолітніх дітей на користування квартирою.
       З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки не проживання позивача у спірній квартирі та не понесення нею витрат на придбання такої не впливають на право користування співвласником своєю часткою у спільному майні відповідно до ст. 317 ЦК України.
       Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи та зібраним у справі доказам, доводи скарги висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
  п о с т а н о в и в:   

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
       Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 02 червня 2020 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
       Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року. 

Головуючий:         Крайник Н. П. 

Судді:                Шеремета Н. О.

                                                                               Мельничук О. Я.