УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2021 року
м. Київ
справа № 703/2432/17
провадження № 51-1025кмп20
Третя судова палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
 
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , 
ОСОБА_12 ,
за участю: 
секретаря 
судового засідання           ОСОБА_13 ,
прокурора                           ОСОБА_14 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, постановлену у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                  № 42017251230000033 стосовно
ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Звенигородки Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366-1 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій        обставини
Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 жовтня 2018 року ОСОБА_15 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366-1 КК, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 2500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 42 500 грн, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій на строк 1 рік.
ОСОБА_15 засуджено за те, що він, будучи звільненим 30 грудня 2016 року за згодою сторін з посади начальника відділу державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Смілянської міської ради, маючи 10 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування, достовірно знаючи про спеціальні обмеження, встановлені Законами України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та «Про запобігання корупції», зокрема у частині, яка стосується обов`язку суб`єктів декларування, які звільняються або іншим чином припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом одного року подавати за своїм останнім місцем роботи декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, умисно таку декларацію за 2016 рік не подав, маючи всі необхідні технічні умови для вчинення таких дій.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року вирок місцевого суду скасовано, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_15 закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого статтею 366-1 КК.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор не погоджується із ухвалою апеляційного суду, порушує питання про її скасування та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
В обґрунтування своїх вимог стверджує, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про відсутність в діях ОСОБА_15 складу кримінального правопорушення, оскільки належним чином не дослідив доказів, наданих стороною обвинувачення, на обґрунтування його винуватості, зокрема дані листа НАЗК від 28 серпня 2017 року з додатками, з яких убачається, що ОСОБА_15 , як користувач Інформаційно-телекомунікаційної системи «Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», у період після 09 листопада 2016 року на дату перевірки (13 липня 2017 року) жодних дій не вчиняв, вхід до системи не здійснював.
Крім того, як стверджує скаржник, суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам статті 404 КПК доказів безпосередньо не досліджував, при цьому надав їм іншої оцінки, аніж місцевий суд.
Ухвала апеляційного суду не містить докладних мотивів прийнятого рішення, в результаті чого вимогам статті 419 КПК не відповідає.
Підстави розгляду кримінального провадження Третьою судовою палатою Касаційного кримінального суду
 
Ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_15 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, було передано на розгляд Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду  на підставі частини 1 статті 434-1 КПК.
Ухвалу мотивовано тим, що у Верховному Суді існують різні правові позиції щодо застосування колегіями суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду норми права у випадку перебування на розгляді суду касаційної скарги на судові рішення, постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням особи за статтею 366-1 КК, яка на момент касаційного провадження визнана неконституційною.
Зокрема, у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 11 листопада 2020 року (справа №310/2328/19, провадження №51-2334км20) суд залишив касаційну скаргу прокурора без задоволення, а судові рішення без зміни, дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення поданої скарги.  Предметом касаційного оскарження у наведеній справі були вирок місцевого суду, яким особу виправдано у зв`язку із відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого статтею 366-1 КК, та ухвала апеляційного суду, якою вищезазначене судове рішення залишено без змін.
При цьому колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду  ухвалою від 25 листопада 2020 року (справа №712/10247/18, провадження     №51-4615км20)  касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора  на ухвалу
апеляційного суду закрила, оскільки дійшла висновку про неможливість подальшого розгляду поданої скарги. У цій справі предметом касаційного оскарження була ухвала апеляційного суду, якою скасовано обвинувальний вирок та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
З метою забезпечення єдності судової практики, колегія суддів вважала за необхідне передати кримінальне провадження стосовно ОСОБА_15 на розгляд палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_14 заявив, що касаційне провадження має бути закрито у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 27 жовтня 2020 року №13-р/2020 у справі № 1-24/2020 (393/20), яким визнано неконституційною статтю 366-1 КК.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явились. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, судова палата виходить з наступного.
Рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року №13-р/2020 у справі № 1-24/2020 (393/20) визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) стаття 366-1 КК.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові  від 13 січня 2021 року у справі № 0306/7567/12 (провадження № 13-73кс19) (далі – Постанова), визнання Конституційним Судом України неконституційними законів, інших актів або їх окремих положень відповідно до частини 2  статті 152  Конституції України,  статті  91 Закону України «Про Конституційний Суд України»  тягне втрату цими нормативними актами чинності з дня ухвалення рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Офіційна констатація невідповідності правової норми Конституції України анулює її юридичну силу, що за змістом є рівнозначним виключенню такої норми на законодавчому рівні.
Відтак, дія чи бездіяльність перестають вважатися злочином як на підставі закону про скасування кримінальної відповідальності, так і у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення про неконституційність норми КК, що встановлювала цю відповідальність (пункти 25,26 Постанови).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо набрав чинності закон, яким скасована відповідальність за діяння, вчинене особою.
Разом з тим, відповідно до статті 440 КПК суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 КПК, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Таким чином, КПК не містить норму, яка б визначала порядок дій суду касаційної інстанції у разі втрати юридичної сили норми Особливої частини КК, що передбачала відповідальність за вчинення діяння, яке інкримінувалося особі, на час розгляду касаційної скарги на виправдувальний вирок суду першої інстанції та/або ухвалу апеляційного суду, постановлену за результатами апеляційного перегляду такого вироку, або ухвалу апеляційного суду, якою скасовано обвинувальний вирок і закрите кримінальне провадження.
Аналізуючи ситуацію, яка склалася у даному кримінальному провадженні, коли після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, в якій ставляться питання про погіршення становища особи, Конституційним Судом України визнана неконституційність норми Особливої частини КК, яка інкримінувалася особі, виходячи із завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК, та керуючись загальними засадами кримінального провадження, судова палата дійшла висновку про безпредметність подальшого касаційного розгляду, оскільки скасування судових рішень не призведе до прийняття якісно іншого рішення по суті судами першої чи апеляційної інстанції, адже втрата юридичної сили норми КК виключає кримінальну відповідальність, а відтак і можливість засудження особи за статтею КК, яка визнана неконституційною.
З огляду на положення статті 403 КПК, до якої відсилає стаття 432 КПК, касаційне провадження закривається у випадку відмови особи від поданої нею касаційної скарги, якщо судові рішення не були оскаржені іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали касаційну скаргу.
Верховний Суд, виходячи з системного та логічного тлумачення норм КПК, також закривав касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою на судове рішення, яке відповідно до статті 424 КПК не підлягає оскарженню в касаційному порядку, а також касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою особи, яка згідно з положеннями статті 425 КПК не мала права на подання такої скарги.
Таким чином, Верховний Суд закривав касаційне провадження у тих випадках, коли воно було відкрито за відсутності передбачених законом підстав, або коли ці підстави відпали внаслідок відмови особи від поданої нею касаційної скарги.
Окрім того, ухвалою об`єднаної палати Касаційного кримінального Суду від 16 січня 2019 року у справі № 761/33482/16-к (провадження № 51-4744кмо18) касаційне провадження, відкрите за скаргою засудженого, в якій не ставилося питання про реабілітацію, було закрито у зв`язку з його смертю. Це рішення об`єднана палата обґрунтовувала тим, що смерть засудженого у більшості випадків робить касаційне провадження безпредметним, оскільки застосування до особи, яка померла, кримінально-правових наслідків діяння є неможливим.
З огляду на зазначене вище, судова палата дійшла висновку про те, що аналогічне рішення (про закриття касаційного провадження) слід постановити і в справі, в якій касаційне провадження відкрито за касаційною скаргою, в якій ставляться питання про погіршення становища особи, на виправдувальний вирок суду першої інстанції та/або ухвалу апеляційного суду, постановлену за наслідками апеляційного перегляду такого вироку, або ухвалу апеляційного суду, якою скасовано обвинувальний вирок і закрите кримінальне провадження, але на час касаційного розгляду норма Особливої частини КК, яка передбачала відповідальність за вчинення діяння, яке інкримінувалося особі, втратила юридичну силу.
Беручи до уваги те, що Верховний Суд не здійснює абстрактне тлумачення правових норм, Третя судова палата Касаційного кримінального суду вважає за необхідне сформулювати висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах з урахуванням обставин цього конкретного кримінального провадження.
Висновок щодо застосування норм права
Касаційне провадження, яке відкрито за касаційною скаргою, в якій ставляться питання про погіршення становища особи, на виправдувальний вирок суду першої інстанції та/або ухвалу апеляційного суду, постановлену щодо такого вироку, або ухвалу апеляційного суду, якою скасовано обвинувальний вирок і закрите кримінальне провадження, у разі втрати юридичної сили норми Особливої частини КК, яка передбачала відповідальність за вчинення діяння, що інкримінувалося особі, підлягає закриттю.
Керуючись статтями 433, 434, 434-1,436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
постановив:
Касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_15 закрити. 
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                  ОСОБА_3 

ОСОБА_4                                   ОСОБА_5                                            ОСОБА_6 

ОСОБА_7                                    ОСОБА_8                              ОСОБА_9 

ОСОБА_10                                       ОСОБА_11                            ОСОБА_12