Апеляційне провадження № 22-ц/824/2917/2021               
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 лютого 2021 року                                                                                              м. Київ
Унікальний номер справи 754/6349/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,
            розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
            на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого 26 вересня 2017 року у приміщенні суду під головуванням судді Даниленка В.В.,-                                                                                                                           
ВСТАНОВИВ:
У березні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування заявлених вимог зазначало, що 18 вересня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву-анкету № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».
ОСОБА_1 ознайомився і погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача в анкеті-заяві.
Позивач свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до договору виконав у повному обсязі, надавши кредит у розмірі 3300,00 грн. Відповідач своєчасно кошти на погашення заборгованості не повернув у зв`язку з чим, станом на 28.02.2017 року виникла заборгованість у розмірі 65010,04 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту - 3105,16 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 53949,89, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4383,08 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 3071,91 грн.
З огляду на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 65010,04 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» задоволено повністю.
Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 01.10.2020 заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.
  Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що кредит, який ним оформлювався  у вересні 2012 року він погасив повністю у грудні 2012 року.
Вказував на пропуск  банком строку позовної давності із зверненням до суду про стягнення заборгованості.
Суд не врахував того, що сума штрафних санкцій, на його думку, в 65 разів перевищує суму тіла кредиту.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 лютого 2021 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Правом  надання  відзиву на апеляційну  скаргу  позивач  не  скористався.
Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга   підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  між сторонами 18.09.2010 укладено кредитний договір б/н, за яким позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок для здійснення платежів у кредит, який останній мав погашати.
Згідно інформації, викладеної у вказаній заяві, відповідач підтвердив,  що  погоджується  з тим, що  ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Відповідно  до  наданого  суду  розрахунку, станом на 28.02.2017 року виникла заборгованість у розмірі 65010,04 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту - 3105,16 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 53949,89, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4383,08 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 3071,91 грн.
Задовольняючи позовні вимоги банку в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.
Проте, апеляційний суд не в повній мірі погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 висловив свою згоду щодо отримання кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом в розмірі 3300,00 грн. Про це він зазначає в своїй апеляційній скарзі. Вказане також підтверджується наданою до суду копією анкети-заяви, де в графі «Виявляю бажання оформити на свої ім`я» зазначено «Платіжна карта Кредитка «Універсальна»» (ас.5). Окрім цього, підписання анкети-заяви та отримання картки і користування кредитними коштами не заперечується і самим відповідачем.
З розрахунку заборгованості, наданого позивачем до суду першої інстанції вбачається, що заборгованість за тілом кредиту відповідача складає 3105,16 грн. (ас.3-4).
Таким чином, підлягає до стягнення з відповідача на користь банку сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3105,16 грн.
Перевіряючи вимогу банку про стягнення відсотків, пені, комісії та штрафу, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні з огляду на наступне.
В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Обґрунтовуючи  позовні вимоги в частині стягнення  процентів, комісії, пені  та штрафів  за договором, в тому числі   їх розміру та порядку нарахування,  позивач посилався на  Витяг   з Тарифів обслуговування  кредитних карт "Універсальна"  та Витяг  з Умов та правил  надання  банківських послуг  в ПриватБанку ресурс Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємної частини договору.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За  таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаної обставини.
Колегія суддів  зауважує що,  оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи,  не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 вересня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів, комісії, пені та штрафів за користування кредитними коштами.
Вказаний висновок  відповідає правовій позиції   Великої Палати  Верховного  Суду, що викладена  в постанові  від  03 липня  2019 року у справі №342/180/17.
Таким чином, колегія суддів приймає доводи  апеляційної скарги  щодо незаконного висновку суду першої інстанції  про право  позивача  на отримання  процентів, комісії, пені і сплату штрафів за користування  кредитними коштами, оскільки позивачем не доведено розмір та порядок  сплати процентів, нарахування та сплати комісії, пені та штрафів,  встановлений  договором.
Відсутність підпису відповідача на умовах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови у будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення у заяві на видачу кредиту про ознайомлення з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. При цьому, із наданої позивачем копії анкети-заяви не можна зробити висновок, на які саме умови та тарифи обслуговування карт, запропонованих банком, погодився відповідач.
Відповідно  до  ст. 13 ЦПК  України  суд   розглядає  справи не  інакше  як за зверненням  особи,  поданим відповідно  до  цього Кодексу,  в межах  заявлених нею вимог  і на  підставі доказів, поданих  учасниками справи або витребуваних судом  у передбачених  цим Кодексом  випадках. Учасник справи розпоряджається   своїми правами  щодо предмета   спору  на  власний розсуд.  Таке право  мають  також особи,  в інтересах  яких  заявлено  вимоги,  за винятком  тих  осіб, які не  мають  процесуальної дієздатності.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення  процентів, комісії, пені та штрафів  є необґрунтованими,  не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Що стосується доводів апеляційної скарги щодо пропуску строку на звернення до суду з позовом, то вони відхиляються судом апеляційної інстанції, з огляну на наступне.
Відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
У відповідності до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Матеріали справи містять розрахунок заборгованості по кредитній картці відповідача з якого вбачається, що останній платіж ним проведено 12.06.2014 в сумі 10,42 грн. Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, як і не надано контррозрахунку заборгованості.
З позовом до суду банк звернувся 24.03.2017. А тому, строк позовної давності для звернення з позовом про стягнення заборгованості не пропущено.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3105,16 грн. 
В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
            
            Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
            Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
            Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
            Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь  Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570) 3105 (три тисячі сто п`ять) грн. 00 коп. заборгованості за тілом кредиту за договором б/н від 18.09.2012.
             Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач       
 
Судді: