ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 січня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/4817/17
Головуючий у першій інстанції – Косач І. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/237/21

  Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді - Бобрової І.О.,
суддів -   Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В., 

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 (правонаступник померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ), 
відповідач – ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перша чернігівська державна нотаріальна контора,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, припинення права власності на частину квартири, визнання права власності та припинення заборони відчуження квартири,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Чернігів,
дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 11.09.2020,

                                              У С Т А Н О В И В:
У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (догляду), укладеного 17.12.2004 між відчужувачами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та набувачем ОСОБА_5 , визнання права власності та зняття заборони відчуження частини квартири.
Позивачка ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 04.06.2018 (т. 3 а.с. 92)). 
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.01.2019 замінено позивача ОСОБА_2 її правонаступником – ОСОБА_1 (дочка померлої ОСОБА_2 та мати відповідачки ОСОБА_3 ). 
Уточнивши позовні вимоги заявою від 11.02.2019 (а.с. 19-27 т. 4), ОСОБА_1 просила договір довічного утримання (догляду), укладений 17 грудня 2004 року між відчужувачами – ОСОБА_4 , ОСОБА_2 з однієї сторони та набувачем ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідчений державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н., за реєстровим № 1-3550 – розірвати в частині його укладення між відчужувачем ОСОБА_2 та набувачем ОСОБА_5 ; припинити право власності ОСОБА_5 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка їй належать на підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного 17 грудня 2004 року між відчужувачем ОСОБА_2 та набувачем ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н., за реєстровим № 1-3550; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; припинити заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , що була накладена державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н., за реєстровим номером в реєстрі для реєстрації заборон за № 120 від 17 грудня 2004 року.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 23.12.1998 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були власниками квартири АДРЕСА_1 на праві спільної власності в рівних частинах - по 1/3 частці. 
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були особами похилого віку, їм була встановлена інвалідність 2 групи, потребували постійного лікування та стороннього догляду, у зв`язку з чим 17.12.2004 уклали договір довічного утримання (догляду) з ОСОБА_6 . За умовами договору відчужувачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передали у власність ОСОБА_6 свої частки вказаної квартири, взамін чого ОСОБА_6 зобов`язалась забезпечувати їх утриманням та доглядом довічно. 
В порушення своїх зобов`язань, з моменту укладення договору та до смерті ОСОБА_2 , відповідачка фактично відсторонилась від надання будь-якої матеріальної допомоги та забезпечення, взагалі не здійснювала догляд відчужувачів, коштів на утримання, обумовлених договором, жодного разу не надавала, станом здоров`я та потребами відчужувачів не цікавилась. 
Всі витрати щодо лікування та побутового забезпечення, а також оплату комунальних послуг здійснювали особисто ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Крім того, їм допомагали грошима та доглядом їх дочка ОСОБА_1 (позивач у справі) та онука ОСОБА_7 аж до смерті ОСОБА_2 . При цьому в договорі довічного утримання (догляду), який був укладений між сторонами, не встановлено умов покладення виконання своїх обов`язків боржником на іншу особу.
У зв`язку з ухиленням відповідачки від забезпечення та догляду відчужувачів, спірна квартира, в якій вони проживали, перебувала у жахливому технічному та санітарному стані.
Починаючи з 2013 року стан здоров`я ОСОБА_4 значно погіршився, його лікування оплачували самі відчужувачі, а також ОСОБА_1 з ОСОБА_7 . 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, витрати на поховання були понесені його дружиною ОСОБА_2 .  
Бездіяльність ОСОБА_3 та невиконання нею своїх обов`язків за договором довічного утримання призвела до того, що відчужувачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 опинилися у дуже скрутному матеріальному становищі та фактично на межі виживання, у зв`язку з чим ОСОБА_2 у 2017 році була вимушена звернутись за захистом своїх прав до суду.       
Після смерті ОСОБА_2 її поховання здійснила позивачка ОСОБА_1 . Відповідачка жодної участі у цих заходах та витратах не приймала. Після поховання матері ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса, де було заведено спадкову справу до майна померлої, що свідчить про факт прийняття ОСОБА_1 спадщини.
Оскільки ОСОБА_2 звернулася з позовом за свого життя, тобто виразила власну волю на розірвання оспорюваного договору, провадження у справі було відкрито також за життя відчужувача, то спірні правовідносини допускають правонаступництво, отже ОСОБА_1 , як єдина  спадкоємиця ОСОБА_2 , має право захисту своїх майнових та спадкових прав шляхом звернення до суду як позивачка по справі.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Договір довічного утримання (догляду), укладений 17 грудня 2004 року між відчужувачами - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 з однієї сторони та набувачем ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н., за реєстровим № 1-3550 – розірвано в частині його укладення між відчужувачем ОСОБА_2 та набувачем ОСОБА_5 ; припинено право власності ОСОБА_5 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка їй належить на підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного 17.12.2004 між відчужувачем ОСОБА_2 та набувачем ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н., за реєстровим №1-3550; припинено заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , що була накладена державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н., за реєстровим номером в реєстрі для реєстрації заборони за №120 від 17 грудня 2004 року.
В решті позовних вимог відмовлено.
Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.11.2017, в частині накладення арешту на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору довічного утримання (догляду) від 17.12.2004 – скасовано.    
Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь держави 840,80 грн судового збору.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить: скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова в частинах: розірвання договору довічного утримання, укладеного 17.12.2004 року між відчужувачами – ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та набувачем ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської нотаріальної контори Анікейчик О.Н. за реєстровим №1-3550 в частині його укладення між відчужувачем ОСОБА_2 та набувачем ОСОБА_5 ; припинення права власності ОСОБА_5 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка їй належить на підставі договору довічного утримання, укладеного 17.12.2004 між відчужувачами – ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та набувачем ОСОБА_5 з іншої сторони, посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської нотаріальної контори Анікейчик О.Н. за реєстровим №1-3550; стягнення зі ОСОБА_3 на користь держави 840,80 грн судового збору; залишити позов у відповідній частині без розгляду з підстав, передбачених ст.255 та 257 ЦПК України. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1260,20 грн.
Відповідачка вважає, що рішення суду першої інстанції не є законним та обґрунтованим у зв`язку з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому підлягає скасуванню. Посилається на норми цивільного процесуального права, інших нормативно-правових актів, Конституцію України, практику Верховного Суду, Європейського Суду з прав людини як джерело прав, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. 
ОСОБА_3 стверджує, що під час провадження у справі судом було допущено безліч процесуальних порушень, порушено доступ відповідачки до правосуддя, принцип рівності, диспозитивності та змагальності сторін, порядок розгляду заяв та клопотань відповідачки, допущено осіб, які не мали права участі у справі. Головуюча суддя по справі ОСОБА_8 завжди діяла в інтересах позивачки, порушуючи право ОСОБА_3 на справедливий суд. 
Справу розглянуто односторонньо та упереджено суддею, яка не мала права розглядати справу, оскільки була особисто зацікавлена у її вирішенні. У зв`язку з чим відповідачкою неодноразово було заявлено відвід головуючій судді, однак їй було відмовлено. Судді, які розглядали клопотання про відводи, незаконно відмовляли у їх задоволенні у зв`язку з тим, що вони є підлеглими судді ОСОБА_8 , яка обіймала посаду заступника голови суду.
На думку відповідачки, провадження по справі відкрито в порушення вимог, передбачених ст. 119-122 ЦПК України (в редакції 2013 року зі змінами), оскільки позовна заява ОСОБА_2 не відповідала вимогам ст.119 ЦПК України. Провадження здійснювалось за ксерокопіями вкрадених документів, при відсутності їх оригіналів у сторони позивача. 
Скаржниця стверджує, що судом незаконно не залучено до справи третіх осіб, вказаних ОСОБА_3 у клопотанні від 02.03.2020, що порушує не лише їх матеріальні права, а й їх процесуальні права на справедливий судовий розгляд при визначенні їх цивільних прав і обов`язків.  
По справі не розглянуто клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи, не допитано її свідків та не оцінено інші докази, надані відповідачкою, незаконно накладено арешт на частину квартири, «яка не може бути успадкована та відчужувач ОСОБА_2 помер у 2015 році і за життя позовів не подавав, отже правонаступництво відсутнє». У рішенні від 03.09.2020 суд встановив обставини, які стосуються прав та обов`язків померлого ОСОБА_4 , який не є учасником справи. 
Відповідачка стверджує, що у зміненій позовній заяві умисно була зазначена не вірна адреса ОСОБА_3 , що унеможливило подання нею відзиву, при цьому судом також не забезпечено право відповідачки на подання відзиву на змінену позовну заяву. Судом не повідомлено належним чином про дату та час розгляду справи, який відбувся за відсутності ОСОБА_3 , чим порушено норми закону, якими передбачено забезпечення засад рівності всіх учасників судового процесу та змагальності сторін. Матеріали справи не містять доказів надсилання повістки відповідачу на 03.09.2020.  
Крім того, судові засідання, відповідно до їх технічних записів, відбувались з постійними порушеннями норм законодавства та прав відповідачки. Головуюча суддя здійснювала фальсифікацію справи, приховувала процесуальні документи, долучала до справи недопустимі докази. 
Адвокатів сторони позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_10 незаконно допущено до судових засідань за фіктивними документами та незаконними договорами про надання правової допомоги, у зв`язку з чим відповідачкою подано до Подільського районного суду міста Києва позов про визнання договорів про правову допомогу недійсними (справа № 758/9767/20, провадження № 2/758/6736/20).    
Позивачка та її правонаступниця ОСОБА_1 не з`являлась в судові засідання, не забезпечила явку своїх представників шість разів і не використала положення про процесуальне представництво в суді. Від ОСОБА_1 клопотання про розгляд справи за її відсутності не надходило та свою явку вона жодного разу не забезпечила. Останні чотири неявки адвоката Кравченка В.В. є повторними, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд повинен був постановити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.  
Відповідачка вважає, що той факт, що вона не здійснила поховання ОСОБА_2 не може бути підставою для розірвання договору довічного утримання. За спірним договором ОСОБА_3 була зобов`язана забезпечити догляд, а не здійснювати його особисто. У відповідачки була домовленість зі своєю матір`ю ОСОБА_1 та сестрою ОСОБА_7 , що саме вони виконуватимуть догляд за ОСОБА_2 , що ними і було здійснено без зауважень останньої.  
Також відповідачка стверджує, що рішенням суду першої інстанції від 03.09.2020 розірвано договір довічного утримання, який фактично втратив чинність. Договір довічного утримання, про розірвання якого йде мова у позові по справі № 751/4817/17 втратив свою чинність в той момент, коли ОСОБА_3 було видано дублікат вказаного договору.
ОСОБА_3 вважає,  що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного ухвалення рішення, у зв`язку з чим ОСОБА_3 просить залишити позов в оскаржуваній частині без розгляду з підстав, передбачених ст. ст. 255, 257 ЦПК України.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_1 та третя особа не скористалися.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог щодо припинення заборони відчуження та в частині відмови в позові не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.09.2020 в оскаржуваній частині відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що об`єктивних, належних та допустимих доказів виконання ОСОБА_3 зобов`язань, надання послуг за договором довічного утримання у період з грудня 2004 року до часу звернення з позовом, зокрема щодо виконання договору в частині виконання зобов`язань забезпечення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 утриманням у сумі 300 грн. щомісяця, забезпечення харчуванням, одягом, взуттям, належними лікувальними засобами та створення належних умов проживання, суду не надано. Судом не було встановлено в ході розгляду справи обставин, які б спростовували доводи позивача та її правонаступника.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується.

Відмовляючи в задоволенні частини вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування, суд першої інстанції дійшов висновку, що така вимога є передчасною. Оскільки ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею до майна ОСОБА_2 , вона не позбавлена права звернення до нотаріуса для отримання спадщини у встановленому законом порядку.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 , 1932 року народження, та ОСОБА_4 , 1931 року народження, перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.05.1954, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 (а.с. 11 т.1). 
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.12.1998, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації № 1393 від 16.12.1998 (а.с. 189 т. 1), квартира АДРЕСА_1 загальною площею 66.6 кв.м., належала в рівних частинах на праві спільної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с. 10 т. 1). 
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були особами похилого віку, особами з інвалідністю другої групи (а.с. 3, 101 т.1). З копій медичних документів вбачається, що вони мали власні захворювання, потребували лікування, нагляду, обмеження навантажень та сторонньої допомоги (а.с. 52, 96, 98, 103 т. 1).

17 грудня 2004 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (з однієї сторони) та ОСОБА_6 (з іншої сторони) укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений 17.12.2004 державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н., зареєстрований в реєстрі за № 120 (а.с. 4-5 т. 1). Судом першої інстанції з Державного нотаріального архіву Чернігівської області була витребувана належно завірена копія вказаного вище договору від 17.12.2004. Даний документ знаходиться на а.с.160 в томі 5 справи, що спростовує доводи скаржниці з вказаного питання.
Відповідно до пункту 1 вказаного договору відчужувачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передали у власність набувачу ОСОБА_6 належні їм на праві приватної власності в рівних долях 2/3 частини квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , що складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 39,4 кв.м., загальною площею 66,6 кв.м., взамін чого набувач ОСОБА_6 зобов`язується забезпечувати відчужувачів утриманням та доглядом довічно. За змістом пункту 2 договору ОСОБА_6 зобов`язувалась надавати відчужувачам матеріальне забезпечення щомісяця, яке оцінено сторонами у 300 грн (сума підлягала індексації у встановленому законом порядку). Утримання (догляд) визначався сторонами у вигляді: 1) забезпечення  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній частині квартири, 2) забезпечення їх щоденним триразовим калорійним харчуванням, 3)забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям, 4) надання побутових послуг (прання постільної білизни 1 раз на 14 днів, послуги перукаря, ремонт побутової, а також аудіо, відеотехніки, 5) забезпечення відповідними санітарними умовами проживання (прибирання, ремонт квартири), 6) забезпечення належними лікувальними засобами 
Пунктом 3 договору передбачено, що відчужувачі мають право вимагати від набувача своєчасного та повного здійснення всіх видів утримання (догляду), а у разі невиконання чи неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за договором вимагати його розірвання. Набувач в свою чергу зобов`язаний у встановлені строки та в необхідному обсязі здійснювати всі передбачені договором види утримання(догляду), а в разі смерті відчужувачів здійснити їх поховання.
За змістом пункту 4 договору, цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін – у судовому порядку. Всі зміни та доповнення до цього договору, що зроблені за узгодженням сторін повинні бути нотаріально посвідчені.
У зв`язку з посвідченням вказаного договору довічного утримання (догляду), державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н. 17.12.2004 накладено заборону відчуження 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , до припинення цього договору довічного утримання (догляду) (а.с. 5, 7 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 від 28.04.2015 (а.с. 12 т. 1).  Витрати на його поховання понесла його дружина ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом на броню № 8963 від 01.05.2015 (а.с. 46 т. 1), свідоцтвом про поховання № НОМЕР_4 від 28.04.2015 (а.с. 92 т. 1), квитанціями та договором-замовленням на організацію та проведення поховання від 28.04.2015 (а.с. 49-51 т. 1). 

Доказів про виконання набувачем ОСОБА_6 своїх обов`язків, передбачених оспорюваним договором довічного утримання (догляду) стосовно ОСОБА_4 , зокрема обов`язку, передбаченого п.п. 3.2.3 п. 3 договору, що полягає у здійсненні набувачем поховання відчужувача у разі його смерті, матеріали справи не містять. 

На день смерті ОСОБА_4 був зареєстрований в спірній квартирі разом з дружиною ОСОБА_2   (а.с. 66 зворот т. 2).
За змістом акту від 17.07.2017, складеного в присутності працівника КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради, сусіди ОСОБА_2 та ОСОБА_4 пояснили, що ОСОБА_7 , 1988 року народження, проживала з останніми без реєстрації з 2009 року і по теперішній час, та здійснювала догляд за ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_4 .. ОСОБА_1 , 1955 року народження, також проживала з ними без реєстрації з 2015 року і разом з ОСОБА_7 вони продовжують доглядати за хворою ОСОБА_2 (а.с. 6 т. 1). 
Вказане сторонами не оспорюється.   
Копіями медичних документів підтверджується, що ОСОБА_2 через власні захворювання регулярно проходила лікування та потребувала постійного нагляду (а.с. 39, 52-55, 95 т.1, 38,42,43 т. 4).
Відповідно до довідки лікарсько-консультаційної комісії Чернігівської міської лікарні № 1 № 2972 від 17.10.2017 ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та надання соціальних послуг, втратила здатність до самообслуговування, терміном – безтерміново (а.с. 135 т.1).
На підтвердження понесених власних витрат на придбання ліків, продуктів харчування та оплату комунальних послуг позивач надала фіскальні чеки та відповідні квитанції (а.с.65, 73-79, 80-91, 93, 144-159, 160-171 том 1). Факт придбання за власний рахунок ходунків, милиць, побутової техніки та її ремонт підтверджується довідками, товарними чеками та дефектним актом на а.с.140-143 том 1. 
Неналежний технічний та санітарний стан квартири підтверджується витягом з висновку спеціаліста (а.с.9 т.1) та фотокартками (а.с.56-64 том 1).

У своїй заяві від 04.04.2018 ОСОБА_2   (справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А.) надала суду свої письмові пояснення як позивача по справі, які зводилися до наступного. Починаючи з моменту укладення оспорюваного договору довічного утримання (догляду) та до дати складання цих пояснень ОСОБА_3 фактично відсторонилася від надання будь-якої матеріальної допомоги та забезпечення, взагалі не виконувала та не виконує свої обов`язки по утриманню (догляду). Жодного разу не забезпечувала ОСОБА_2 та її померлого чоловіка щоденним триразовим калорійним харчуванням, придатним для носіння одягом, взуттям, не надавала та не надає жодних побутових послуг, не забезпечувала відповідними санітарними умовами проживання та відповідними лікувальними засобами. В порушення пункту 3.2.3. договору відповідачка не здійснила поховання ОСОБА_4 , а всі витрати з приводу цього були понесені особисто ОСОБА_2 . Обумовлені в договорі кошти на утримання відповідачем жодного разу не надавались, постійним та коштовним лікуванням, що і стало однією із причин для укладення оспорюваного договору, відповідачка ніколи відчужувачів не забезпечувала та не забезпечує. Матеріальні затрати з приводу лікування, придбання ліків, забезпечення харчуванням, одягом, взуттям, речами побутового вжитку, отримання побутових послуг, а також витрати щодо оплати комунальних послуг за користування квартирою завжди несли особисто ОСОБА_2 та її померлий чоловік - ОСОБА_4 . Крім того, постійну матеріальну допомогу та догляд за ними забезпечувала їх дочка ОСОБА_1 та онука ОСОБА_7 , котрі продовжують опікуватися ОСОБА_2 і на даний час. Про необхідність утримання відчужувачів неоднократно повідомлялась ОСОБА_3 , однак остання продовжувала ухилятися від виконання своїх обов`язків за договором та матеріальної допомоги не надавала. У зв`язку з викладеним ОСОБА_2 вимушена була звернутися з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, припинення права власності, повернення первинної реєстрації та припинення заборони відчуження з квартири аби відновити свої порушені права та інтереси (а.с. 97 т. 3 копія, а.с.77-78 т. 6 оригінал). 

Вказана заява від 04.04.2018 разом із позовною заявою від 02.08.2017 підтверджують факт волевиявлення ОСОБА_2 на реалізацію свого права на звернення до суду, що спростовує доводи скаржниці з цього приводу та з приводу неправомірності укладених позивачкою договорів про надання правової допомоги, що не має правового значення для реалізації права на доступ до правосуддя. Посилання скаржниці в апеляційній скарзі на наявність в провадженні Подільського районного суду м. Києва цивільної справи за її позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , Ради адвокатів України про визнання договорів про правову допомогу недійсними  не є актуальними з огляду на те, що подана 31.08.2020 вказана позовна заява ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01.09.2020 визнана неподаною та повернута позивачці. Дані, що договори про надання правничої допомоги, які укладалися стороною позивача, зачіпають інтереси відповідачки, матеріали справи не містять.  

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 04.06.2018 (а.с. 92 т.3). Її донька ОСОБА_1 отримала лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 № 207 від 04.06.2018 (а.с. 96 т.3) та  відповідно до свідоцтва про поховання № НОМЕР_5 від 04.06.2018, виданого на ім`я ОСОБА_1 , здійснила поховання померлої (а.с. 32 т. 4). При цьому ОСОБА_1 понесла пов`язані з похованням витрати, що підтверджується  квитанцією на суму 871,65 грн., накладною КП «Спецкомбінат КПО» № 2059 від 04.06.2018 на отримання ритуальних атрибутів та послуг на поховання на суму 5247,82 грн., замовлених ОСОБА_1 , договором-замовленням № 2036 від 04.06.2018 на організацію та проведення поховання ОСОБА_2 , замовником за яким була ОСОБА_1 , рахунком та чеком від 05.06.2018 (а.с. 33-37 т. 4). 
Згідно з довідкою за формою № 115 поштового відділення Укрпошти та квитанцією від 05.06.2018 ОСОБА_3 відправила ОСОБА_1 поштовий переказ у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн на поховання бабусі ОСОБА_2 на 05.06.2018 (а.с. 53,54 т. 6).
Суд першої інстанції вірно не прийняв даний доказ до уваги з огляду на те, що вказані дії були вчиненні під час розгляду спору судом.
Відповідно до матеріалів спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_2 № 39/2018, заведеної приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А. 22.06.2018, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як донька померлої ОСОБА_2 , є єдиною її спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину (а.с.147-155 т.5). Вказане також підтверджується довідкою нотаріуса № 741/02-14/39/2018 від 26.12.2018 (а.с. 4 т. 4).

Після зупинення 21.06.2018 судом провадження у справі до залучення у справі правонаступників (а.с.149 том 3) 09 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась із заявою, в якій просила залучити її до участі в розгляді справи в якості позивачки, як правонаступницю померлої позивачки ОСОБА_2 . 
В ухвалі від 15.01.2019 (а.с.6 том 4) Новозаводський районний суд м. Чернігова дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вказаної заяви та замінив позивачку ОСОБА_2 її правонаступницею ОСОБА_1 , виконавши вимоги ст. 55 ЦПК України.
Доводи скаржниці щодо відсутності в даній ухвалі фрази «залучення до участі у справі» не можуть нівелювати факт заміни в судовому процесі померлої позивачки на її правонаступницю, про що зазначив суд в ухвалі  від 15.01.2019 .

Твердження ОСОБА_3 щодо закриття провадження у справі через те, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва є безпідставними.
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з частиною першою статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Оскільки позов про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру за відчужувачем пред`явлено за життя ОСОБА_2 , справу по суті судом не вирішено, факт смерті відчужувача допускає правонаступництво у спірних правовідносинах.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 13.11.2020 у справі № 537/4882/17, від 07.10.2020 у справі № 521/10450/17 .

Як вже зазначалось, спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 є її дочка ОСОБА_1 , яка своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Таким чином, підстави для закриття провадження у справі за ст. 255 ч.1 п.7 ЦПК України у суду були відсутні. Останній дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 є правонаступницею прав та обов`язків ОСОБА_2 і залучив її до розгляду справи в якості позивачки.

Пунктом 2 частини першої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, який є домовленістю двох або більше сторін, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати».
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок недієздатності. Відповідного правового висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 16.12.2020 у справі № 490/7474/18, від 09.11.2020 у справі № 522/3958/19.
Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача в разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання в зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
За правилами статті 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Частиною першою статті 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 6610362 від 26.02.2005 вбачається, що відповідно до рішення про реєстрацію права власності від 26.02.2005 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 належать ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання 1-3550 від 17.12.2004 (а.с. 106 т. 1). 

Отримання 17.08.2017 ОСОБА_3 дублікату договору від 17.12.2004 не може вказувати на втрату чинності договором, дублікат якого отриманий його стороною. Дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал, а його видача полягає у відтворенні оригінального тексту, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин, зазначила у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 161/3245/15-ц. Таким чином, дублікат договору, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення і сили правочину, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст договору. Тому можливості визнання оригіналу договору судом недійсним у зв`язку з існуванням його дубліката жодним законом не передбачено.

Вказане спростовує доводи скаржниці з цього приводу.

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житлі, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 646/113/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 509/513/16-ц . 

Відповідно до частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. Відповідно до статті 89 ЦПК наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. 

Відповідачка ОСОБА_3 зазначає, що нею було в повному обсязі забезпечено утримання та догляд ОСОБА_2 .  На підтвердження вказаного нею надано до суду першої інстанції копію письмових свідчень ОСОБА_11 - двоюрідного брата ОСОБА_2 (а.с.17-18 т.6), копію розписки про виконання обов`язків набувачем та/або третіми особами, написаної 17.12.2004 року відповідачкою ОСОБА_6 в присутності свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с.19-20 т.6), копію письмових пояснень, свідчень ОСОБА_12 , яка стверджує, що надавала кошти на виконання ОСОБА_3 умов договору довічного утримання (а.с.21-24 т.6), копії чеків на отримання готівки та купівлю товарів в м. Києві без зазначення будь-яких даних, що свідчили б про їх цільове призначення  (а.с.27-46,48 т. 6), копію відправлення «Укрпошти», на суму 5000,00 грн на ім`я ОСОБА_1 на поховання ОСОБА_2 (а.с. 53,54 т. 6),  копії фотографій (а.с.55-57 т. 6). Відповідачка наполягала на тому, що за договором довічного утримання вона зобов`язувалася забезпечити догляд ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а не здійснювати його особисто. Вказані послуги були забезпечені її матір`ю ОСОБА_1 (позивачкою у справі) та сестрою ОСОБА_14 , про що свідчить розписка від 17.12.2004 (а.с.19 том 5).

Надавши оцінку вказаним доказам колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що вони не доводять виконання ОСОБА_3 зобов`язань і надання послуг за договором довічного утримання у період з грудня 2004 року до часу смерті позивачки ОСОБА_2 , у тому числі виконання договору в частині виконання зобов`язань забезпечення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 утриманням у сумі 300 грн. щомісяця, забезпечення харчуванням, одягом, взуттям, належними лікувальними засобами та створення належних умов проживання.

Судом обґрунтовано взято до уваги покази свідків, письмові пояснення позивачки ОСОБА_2 , покази позивачки ОСОБА_1 , що була допитана в якості свідка, акт від 17.07.2017, які зводяться до того, що відповідачка ОСОБА_3 до квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не приходила, самоусунулась від виконання своїх обов`язків, а догляд здійснювали ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .  Вказане узгоджується з доказами, що були викладені вище.

Посилання ОСОБА_3 на виконання своїх обов`язків за договором шляхом покладення своїх обов`язків на матір ОСОБА_1 та сестру ОСОБА_7 колегія суддів до уваги не приймає. В розписці, копія якої міститься на а.с.19 в томі 6, про виконання обов`язків набувачем та/або третіми особами, складеної 17.12.2004 відповідачкою ОСОБА_6 в присутності свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (що була її представником по справі) відповідачка зазначає, що вона не заперечує щодо виконання її обов`язків за оспорюваним договором довічного утримання ОСОБА_1 та ОСОБА_14 . Вказує, що цією розпискою вона забезпечує собі саме безперебійне виконання її зобов`язання за договором шляхом залучення для цього третіх осіб (а.с.19-20 т.6).  

Однак, зазначена розписка не може бути належним та допустимим доказом по справі, оскільки незрозуміло кому вона видавалася. Розписка не містить ані підписів відчужувачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ані підписів осіб ( ОСОБА_1 та ОСОБА_15 ), на яких вона вказує у розписці. Зміст договору довічного утримання від 17.12.2004 свідчить саме про особисті зобов`язання набувача, наслідком виконання яких є отримання набувачем у власність об`єкту нерухомості.  
Крім цього, відповідно до підпункту 4.7 пункту 4 договору від 17.12.2004 всі зміни та доповнення до цього договору, що зроблені за узгодженням сторін, повинні бути нотаріально посвідченими. Виконання обов`язків набувача іншими особами вказаним договором не передбачено. Нотаріально посвідчених змін або доповнень до договору матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_3 на постанову ВС у справі №757/32769/15-ц є хибними, оскільки обставини у даній справі не є тотожними з обставинами у справі, що розглядається. 

На думку колегії суддів, виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами належних та допустимих доказів, оцінених у їх сукупності, та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та установивши, що ОСОБА_3 належним чином не виконувала свої зобов`язання за договором довічного утримання, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи скаржниці щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Копія позовної заяви з доданими до неї документами разом з ухвалою про відкриття провадження у справі була отримана особисто представником відповідачки – адвокатом Корбут Т.Є. , про що свідчить розписка від 13.09.2017 на а.с.31 том 1. Повноваження адвоката Корбут Т.Є., як представника відповідачки підтверджуються ордером серії КС №112065 від 01.09.2017 та договором про надання правової допомоги (а.с.32-33 том 1). Своїм правом на подачу відзиву на позов відповідачка не скористалася.

Доводи щодо неправомірності прийняття зміненої позовної заяви від 18.10.2017 не заслуговують на увагу, оскільки в даній заяві фактично мова йде про зменшення та уточнення позовних вимог (визнання за позивачкою права власності на 1/3, замість раніше заявлених 2/3 її частин). Зі змісту позову вбачається, що предмет позову залишився той же – договір довічного утримання та квартира АДРЕСА_1 . Оскільки одночасної зміни предмету та підстав позову не відбулося, суд першої інстанції правомірно прийняв дану заяву до розгляду.

Посилання на порушення судом першої інстанції приписів ст.153 ЦПК України при постановленні ухвали від 09.11.2017 про забезпечення позову шляхом накладення арешту не можуть бути підставою для скасування рішення суду від 03.09.2020. Ухвала суду від 09.11.2017 була предметом перегляду апеляційної інстанції. За результатами перегляду ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 12.12.2017 апеляційна скарга ОСОБА_3 відхилена, а ухвала  Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.11.2017 залишена без змін (а.с.78, провадження 22-ц/795/2293/2017).

Не встановлено судом апеляційної інстанції підстав для скасування рішення суду через заявлені ОСОБА_3 відводи головуючій у справі. Неодноразові заяви про відвід були розглянуті у встановлений ЦПК України спосіб. Зазначені в заявах відповідачки підстави для відводів були безґрунтовними і з огляду на положення ст. 36 ЦПК України вказані заяви про відвід не могли бути задоволені, про що докладно було зазначено у дев`яти ухвалах суду. Посилання на те, що головуюча, як заступник голови суду, мала вплив на суддів, що розглядали заяви про відвід, є надуманими та безґрунтовними. Слід зазначити, що частина заяв про відвід була розглянута під головуванням судді, яка була на той час головою Новозаводського районного суду м. Чернігова.

Не знайшли свого підтвердження доводи скаржниці щодо  розгляду справи судом першої інстанції без належного її повідомлення, зокрема, відсутність її повідомлення про судове засідання 03.09.2020, допит свідків за її відсутністю та розгляд справи без третіх осіб.  

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України обов`язковою підставою скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є порушення норм процесуального права, яке виразилось у розгляді справи (питання) судом за відсутності будь-якого учасника справи , не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 
Особи, які беруть участь у справі, згідно зі статтею 43 ЦПК України мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Згідно із статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Листом від 31.07.2020 ОСОБА_3 на адресу її реєстрації у АДРЕСА_3 , на якій неодноразово наголошувала сама відповідачка (остання заява від 29.07.2020 – а.с.6 том 6), була направлена копія ухвали від 29.07.2020 та одночасно повідомлено, час та дату слухання справи на 14:00 год. 02.09.2020 (а.с. 66 т. 6).
Повідомлення про вручення відправлення, адресоване ОСОБА_3 на адресу АДРЕСА_3 повернулось до суду 31.08.2020 не врученим. Причиною повернення вказано «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення – адресат відсутній» (а.с. 69 т.6).
Судове засідання, яке розпочалося 02.09.2020 було проведено без участі відповідачки ОСОБА_3 , яка з огляду на положення ст. 128 ч.8 ЦПК України, вважається такою, що повідомлена належним чином про час розгляду справи. Вказане питання було предметом обговорення і протокольною ухвалою від 02.09.2020 було визначено розглядати справу без участі відповідачки (протокол судового засідання від 02.09.2020 – а.с.85 том 6, носій аудіо запису від 02.09.2020). Оскільки відповідачка в черговий раз ухилилася від явки до суду, підстав для констатування апеляційним судом порушення судом першої інстанції норм процесуального закону – не має. За змістом ч.4 ст.12 ЦПК України – кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних зі вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій. 
Під час судового засідання 02.09.2020 були опитані учасники справи, допитані свідки, досліджені матеріали справи та проведені судові дебати, після чого суд вийшов до нарадчої кімнати. Вступна та резолютивна частини рішення суду були проголошені 03.09.2020. Підстави для направлення відповідачці 02.09.2020 судової повістки на 03.09.2020 були відсутні.

Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 у справі № 922/1714/18 зазначив, що свідоме неотримання судової кореспонденції, яка направлялася судами попередніх інстанцій за адресою, зазначеною самим відповідачем в клопотаннях та апеляційній скарзі, та в подальшому посилання відповідача на те, що судами не було повідомлено відповідача про дату, час та місце судових засідань і це є порушенням норм процесуального права, може бути розцінено Судом як дії, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчити про зловживання процесуальними правами учасника справи, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.
У параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
З огляду на зазначене, колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги на таку обов`язкову підставу для скасування судового рішення, як розгляд справи без належного повідомлення учасника справи.

Заява про залучення до участі у справі третіх осіб була подана відповідачкою 02.03.2020 (а.с.176 том 5). Під час судового засідання 02.03.2020 дане клопотання було вирішено шляхом ухвалення протокольної ухвали, про що свідчить протокол судового засідання від 02.03.2020 (а.с. 185 том 5). Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з даною ухвалою.  Оскільки судом не залучалися до участі у справі треті особи, яких відповідачка зазначила в клопотанні, ці особи до суду не викликалися. Тому доводи ОСОБА_3 щодо розгляду справи без третіх осіб є безпідставними. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перша чернігівська державна нотаріальна контора, яка була зазначена позивачкою, надіслала заяву з проханням розглядати справу без їх участі, що було враховано судом під час проведення судового засідання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо невідповідності позовної заяви вимогам ст.119 ЦПК України (в редакції на час звернення до суду) не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду. За змістом ст. 257 ч.1 п.8 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду коли провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
За змістом зазначеної норми, перед залишенням позову без розгляду суд повинен виконати вимоги ст.185 ЦПК України, що на стадії апеляційного перегляду ЦПК України не передбачено.
Крім того, колегія суддів має враховувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у пункті 55 справи "Креуз проти Польщі", що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти ("Kreuz v. Poland" № 28249/95).
Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише регламентованим, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зауваження ОСОБА_3 щодо порушення її прав в судових засіданнях, фальсифікації справи головуючою суддею, підробки та приховування нею документів не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом Під час перегляду справи апеляційним судом вказаних обставин не встановлено.

Як на обов`язкову підставу залишення позову без розгляду ОСОБА_3 вказує повторні неявки в судові засідання адвоката Кравченка В.В., неявку в судові засідання жодного разу позивачки ОСОБА_2 та її правонаступниці ОСОБА_1 , при цьому "положення про процесуальне представництво в суді ними використано не було". Цю обставину відповідачка неодноразово зазначала у клопотаннях під час перебування справи в суді першої інстанції. Однак зазначене не відповідає матеріалам справи. Як встановлено судом, за клопотаннями відповідачки, у зв`язку з її неявкою, а також у зв`язку із заявленням нею та її представниками клопотань та відводів судові засідання відкладались 23 рази, за клопотаннями обох сторін – 4 рази, і тільки двічі розгляд справи було відкладено за обґрунтованими клопотаннями представника позивачки ОСОБА_10 . Крім того, адвокат Кравченко В.В. двічі звертався з клопотаннями про проведення засідання без його участі. Позивачка ОСОБА_2 в своїй заяві 04.04.2018 просила розглядати справу у її відсутності через незадовільний стан здоров`я (а.с.77 том 6). Правонаступниця ОСОБА_2 – ОСОБА_1 була присутня в судовому засіданні і надала пояснення як сторона і показання як свідок.
Таким чином, з огляду на положення ст.223, 227 ЦПК України підстави для залишення позову без розгляду - відсутні. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, спростовуються належними та допустимими доказами у справі, за своєю суттю зводяться до незгоди відповідачки з рішенням суду, обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.
Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, підстави для перегляду судових витрат, що визначені судом першої інстанції - відсутні. 

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, 

                                          П О С Т А Н О В И В:

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 вересня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3   - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення  

Судді Чернігівського апеляційного суду
                                                                                          І.О.Боброва

                                                                                          О.Є. Мамонова

                                                                                          Н.В. Шитченко   

Повний текст постанови складений 25.01.2021.