Постанова 
 
Іменем України 
18 березня 2021 року
м. Київ
справа №759/1172/19
провадження № 51-4724км20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                      ОСОБА_4 ,
за участю прокурора        ОСОБА_5 ,  
захисника                            ОСОБА_6 ,
засудженого                        ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого                      ОСОБА_7 і захисника – адвоката ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 30 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 8 липня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) за № 12018100080009613, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця с. Микуличі Бородянського району Київської області, зареєстрованого у                  АДРЕСА_1 та жителя  АДРЕСА_2 , неодноразово судимого,останнього разу – за вироком Печерського районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 30 липня 2019 року                  ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, а на підставі ст. 71 КК до покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Печерського районного суду м. Києва                  від 3 червня 2016 року і остаточно йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
 
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині цивільного позову відмовлено.
 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні. 
 
За вироком суду 28 листопада 2018 року ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в недобудові на АДРЕСА_3 , під час сварки зі ОСОБА_9 із помсти останній за підпал житла та пошкодження його особистих речей умисно з неприязні спочатку завдав потерпілій численних ударів руками в ділянку тулуба, а потім схопив зі столу кухонний ніж, яким завдав смертельного удару потерпілій у ділянку спини зліва. Смерть ОСОБА_9 настала внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудей з ушкодженням серця та легені з крововтратою.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 8 липня 2020 року вирок щодо                        ОСОБА_7 залишено без змін.
 
Вимоги та узгоджені доводи осіб, які подали касаційні скарги
 
У касаційній скарзі захисник – адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вирок Святошинського районного суду  м. Києва від 30 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 8 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 , а кримінальне провадження стосовно нього закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284  Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості та вичерпанням можливості їх отримати. Вважає вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду незаконними, необґрунтованими і немотивованими. Стверджує, що ОСОБА_7 злочину не вчиняв, суд першої інстанції побудував свій вирок на припущеннях, обґрунтував його недопустимими доказами. Вважає, що суд першої інстанції неналежно оцінив докази, витлумачивши їх на користь сторони обвинувачення, і не надав жодної оцінки доводам сторони захисту, чим порушив принципи презумпції невинуватості, законності та забезпечення доведеності вини поза розумним сумнівом. Наголошує, що суд в основу обвинувального вироку безпідставно поклав дані слідчого експерименту за участю засудженого ОСОБА_7 , під час якого останній обмовив себе під психологічним насильством з боку працівників поліції, при цьому не взяв до уваги його показань під час судового розгляду. Захисник також зазначає, що в основу вироку на підтвердження винуватості його підзахисного суд усупереч вимогам ст. 95 КПК поклав дані слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_10 без його безпосереднього допиту в судовому засіданні. На думку захисника, суд необґрунтовано визнав цю слідчу дію належним і допустимим доказом, а допит свідка ОСОБА_10 безпосередньо в судовому засіданні – неможливим через його смерть, оскільки матеріали провадження не містять беззаперечних даних про смерть цього свідка. Стверджує, що апеляційний суд розглянув справу формально та усупереч вимогам ст. 419 КПК належним чином не відповів на доводи апеляційних скарг сторони захисту.
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 також просить скасувати згадані вирок             і  ухвалу та закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 3 ч. 1                                ст. 284 КПК. Вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на припущеннях і не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що суди нижчих інстанцій допустили істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що злочину не вчиняв, у справі немає жодних доказів на підтвердження його винуватості у вчиненні умисного вбивства. Не свідчать про це й дані слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 , який не був очевидцем подій, а лише описував характер стосунків між засудженим і потерпілою, що суперечить вимогам               ч. 1 ст. 88 КПК. На переконання засудженого, вказані показання свідка ОСОБА_10 суд першої інстанції незаконно та необґрунтовано визнав належним і допустимим доказом, який поклав в основу вироку, не допитавши цього свідка в судовому засіданні та зробивши припущення про неможливість його явки до суду через смерть, а апеляційний суд безпідставно погодився з таким висновком. Звертає увагу на те, що суди нижчих інстанцій не перевірили версії про причетність до вбивства ОСОБА_9 саме свідка ОСОБА_10 і, відповідно, про його ухилення від органів досудового розслідування та суду. Також засуджений вказує на безпідставне визнання судовими інстанціями належним і допустимим доказом слідчого експерименту за його участю, оскільки він під час вказаної слідчої дій обмовив себе під психологічним тиском з боку представників правоохоронного органу. Зауважує, що саме він викликав швидку допомогу потерпілій і вказав медикам на її місце знаходження, що суперечить версії слідства про його умисел на вбивство останньої.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений ОСОБА_7 і захисник – адвокат ОСОБА_6 підтримали свої касаційні скарги, просили задовольнити їх, скасувавши вирок Святошинського районного суду  м. Києва від 30 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 8 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 та закривши кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.
 
Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 і захисника – адвоката ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, просив залишити вирок та ухвалу щодо ОСОБА_7 без зміни.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК). Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
 
З урахуванням вищезазначених вимог закону, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, Суд виходить із установлених фактичних обставин, викладених у цих судових рішеннях. 
 
У касаційних скаргах засуджений і його захисник заперечують доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, вказують на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і ставлять під сумнів дотримання судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення. 
 
У кримінальному провадженні встановлено, що 28 листопада 2018 року ОСОБА_7 під час сварки зі ОСОБА_9 з неприязні та помсти останній за підпал недобудови на АДРЕСА_3 й пошкодження його особистих речей, умисно завдав потерпілій кухонним ножем смертельного удару в ділянку спини зліва. 
 
Висновки судів нижчих інстанцій про вчинення ОСОБА_7 умисного вбивства ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Суд першої інстанції, з яким небезпідставно погодився апеляційний суд, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку.
 
Про факт перебування 28 листопада 2018 року разом із  ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у недобудові на АДРЕСА_3 , вживання з ними алкоголю, а також підпал ОСОБА_9 вказаного приміщення повідомив сам засуджений ОСОБА_7 як суду першої, так і суду апеляційної інстанції. 
 
Визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, суд послався у вироку на показання свідків                     ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які суду показали, що були понятими під час проведення слідчого експерименту за участю засудженого ОСОБА_7 , у ході якого останній детально розповідав і показував, як завдав ножового поранення потерпілій                   ОСОБА_9 . За словами вказаних свідків, ОСОБА_13 усі пояснення давав добровільно без жодного фізичного чи психологічного тиску з боку працівників поліції.
 
Також суд першої інстанції дав належну оцінку показанням свідка ОСОБА_14 , яка підтвердила суду, що 28 листопада 2018 року близько 17:00 до неї заходили                     ОСОБА_13 і ОСОБА_10 . Перший повідомив їй про пожежу, яку влаштувала ОСОБА_9 , а того ж дня пізніше він телефоном інформував її про смерть останньої від ножового поранення. Також вказаний свідок повідомила суду, що у травні                       2019 року вона дізналася про смерть ОСОБА_10 під час впізнання його за фотознімком. 
Дав належну оцінку суд і показанням свідка ОСОБА_15 , який показав суду, що                    28 листопада 2018 року двічі виїжджав на виклик про пожежу в будівлі на                                      АДРЕСА_3 , обидва підпали були умисні. Під час першого виклику о 16:00 свідок бачив ОСОБА_10 , ОСОБА_7 і ОСОБА_9 . Остання розповідала, як вони випивали, курили та недопалок упав на диван. Під час другого виклику, коли, крім повідомлення про пожежу, надійшло повідомлення про вбивство за вказаною адресою, свідок бачив ОСОБА_10 і ОСОБА_7 , які вийшли з іншого боку будівлі і втекли, після чого медики виявили тіло ОСОБА_9 і констатували її смерть. 
 
Проаналізував суд і показання свідка ОСОБА_16 , яка підтвердила суду, що саме ОСОБА_7 показав медикам, де перебуває ОСОБА_9 , про ножове поранення якої вони отримали повідомлення 28 листопада 2018 року близько 18:00. За словами свідка, ОСОБА_7 утік з місця події до приїзду працівників поліції.
 
Не залишилися поза увагою суду й дані протоколу пред`явлення для впізнання, в ході якого свідок ОСОБА_16 прямо вказала на фотознімок ОСОБА_7 як на особу, яка показувала, де перебуває померла ОСОБА_9   (т. 1, а. с. 107–110). 
 
Суд звернув увагу на дані протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю засудженого ОСОБА_7 , і відеозапис до нього. Під час цієї слідчої дії останній у присутності захисника і двох понятих показав місце, де відбувалися події 28 листопада 2018 року, де і як він убив ОСОБА_9  (т. 1, а. с. 119–125, 203). 
 
Також предметом дослідження суду першої інстанції були дані протоколу слідчого експерименту, проведеного 29 листопада 2018 року за участю свідка ОСОБА_10 , і відеозапис до нього. У ході цієї слідчої дії свідок ОСОБА_10 розповів і показав, за яких обставин ОСОБА_7 вчинив злочин стосовно ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 102–106, 203). 
 
Дав суд належну оцінку даним протоколу огляду місця події від 29 листопада 2018 року та фототаблиці до нього про виявлення в прибудові на АДРЕСА_3 трупа ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 80–93), а також даним висновку експерта від 8 січня 2019 року №281/4040, згідно з яким смерть потерпілої настала внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудей з ушкодженням серця та легені                          з крововтратою (т. 1, а. с. 145–150). 
 
За даними вказаного висновку експерта на трупі ОСОБА_9 виявлено рану прямолінійної форми з рівними краями, П-подібним і гострокутним кінцями на спині зліва між лопатковою та заднє-пахвовою лінією на висоті 129 см від підошов. Раневий канал іде від рани в напрямку ззаду наперед, знизу догори, дещо зліва направо довжиною по зонду біля 15–16 см, де на рівні 7-го міжреберного проміжку проникає в плевральну порожнину, по ходу якого ушкоджується нижня та верхня долі лівої легені, серцева сорочка та лівий шлуночок серця, де він закінчується; лівосторонній гемоторакс 1000 мл, гемоперикард 150 мл, недокрів`я внутрішніх органів, крововиливи під ендокардом (плями Мінакова при крововтраті). Характер та морфологічні особливості рани з урахуванням медико-криміналістичного дослідження вказують на те, що вона утворилася від дії колюче-ріжучого предмета типу клинка ножа, що мав П-подібний обух з одного боку та лезо двосторонньої заточки – з протилежного боку. Колото-різане поранення грудей з ушкодженням серця та легені з крововтратою має ознаки тяжкого тілесного ушкодження і перебуває в прямому причино-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Крім того, на трупі ОСОБА_9 виявлено численні переломи ребер, що утворилися від удару тупим предметом та мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, а також легкі тілесні ушкодження у виді синців.
 
Також предметом дослідження суду був висновок експертного дослідження                                     від 13 грудня 2018 року № 263-МК з додатком до нього, відповідно до якого виявлена на тілі ОСОБА_9  рана спричинена внаслідок дії колюче-ріжучого предмета типу клинка ножа, що мав П-подібний обух з одного боку та леза двосторонньої заточки –     з протилежного боку (т. 1, а. с. 159–162), а також висновки експерта від 9 січня                      2019 року № 091-12-2019 та № 091-12-2019, згідно з якими у змивах речовини бурого кольору, вилучених під час огляду місця події на АДРЕСА_3 , виявлено сліди крові, походження якої можливе від потерпілої ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 169–172).
 
Суд першої інстанції проаналізував зазначені докази в їхній сукупності та взаємозв`язку і дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме ОСОБА_7 наніс смертельного ножового поранення потерпілій ОСОБА_9 в область спини зліва. Як правильно зазначив суд, висновки експертів та експертних досліджень підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між такими діями ОСОБА_7 та смертю ОСОБА_9 . Розташування раневого каналу (в напрямку ззаду наперед, знизу догори, дещо зліва направо) та його довжина (близько 15–16 см) свідчать про те, що ОСОБА_13 , заподіявши ножового поранення потерпілій у ділянку життєво важливого органу з достатньою силою, діяв з прямим умислом на позбавлення життя потерпілої. 
 
Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_7 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і спростовують твердження сторони захисту про відсутність умислу засудженого на позбавлення життя потерпілої.
 
Версія про причетність до злочину інших осіб була предметом перевірки і свого підтвердження не знайшла.
 
Вирок відповідає вимогам ст. 374 КПК. Суд навів у вироку формулювання обвинувачення, визнане доведеним, із зазначенням місця, способу вчинення та наслідків кримінальних правопорушень. На виконання приписів ст. 370 КПК суд обґрунтував вирок на тих доказах, які було розглянуто в судовому засіданні.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
В апеляційних скаргах засуджений ОСОБА_7 і захисник – адвокат ОСОБА_6 просили скасувати вирок та ухвалу щодо ОСОБА_7 і закрити кримінальне провадження за недоведеністю винуватості останнього. Стверджували про неправильне встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначали, що в основу судових рішень покладено недопустимі докази. Зауважували про недопустимість відеозапису та протоколу слідчого експерименту за участю                     ОСОБА_7 через жорстоке і нелюдське поводження з обвинуваченим і погрозами такого поводження в майбутньому, а також про недопустимість як доказу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 , оскільки останнього не було допитано безпосередньо в судовому засіданні, а використану судовими інстанціями версію про смерть останнього нічим не підтверджено.
 
Колегія суддів вважає, що під час розгляду апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив їхні доводи, які є аналогічними доводам, зазначеним у касаційних скаргах, і своє рішення належним чином мотивував. 
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо допустимості, належності й достатності доказів, які були предметом ретельного дослідження. 
 
Залишаючи апеляційні скарги без задоволення, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив підстави, на яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими, а отже, дотримався вимог ст. 419 КПК.
 
Покарання засудженому  ОСОБА_7  призначено відповідно до вимог ст. 65 КК, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
 
Цивільний позов вирішено з дотриманням положень статей 128, 129 КПК і статей 23, 1167, 1168 Цивільного кодексу України. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначено судом з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань потерпілої у зв`язку зі смертю її дочки, ступеня вини                      ОСОБА_7 , який завдав моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування суд урахував вимоги розумності і справедливості. 
 
Суд касаційної інстанції не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам кримінального процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення. 
 
Що стосується доводів про те, що суди першої та апеляційної інстанцій усупереч вимог ст. 95 КПК обґрунтували свої висновки на підставі показань, наданих слідчому в ході слідчого експерименту, а не на показаннях, отриманих під час судового розгляду, то вони є неспроможними. 
 
За правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження                      № 51-6070кмо19) приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійному процесуальному джерелу доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів – протоколом слідчого експерименту. Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту. Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому. Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК.
 
Як видно з матеріалів провадження, протокол слідчого експерименту від 30 листопада       2018 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 та протокол слідчого експерименту від 29 листопада 2018 року за участю свідка ОСОБА_10 відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК, а самі слідчі дії проведено за правилами, передбаченими ст. 240 КПК, тому суди нижчих інстанцій обґрунтовано визнали їх допустимими доказами і поклали в основу своїх рішень про винуватість ОСОБА_7 . 
 
Доводи сторони захисту про застосування до ОСОБА_7 у ході слідчого експерименту психологічного тиску з боку працівників правоохоронного органу не підтвердилися.
 
Згідно з відеозаписом слідчого експерименту від 30 листопада 2018 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 останній у присутності свого захисника – адвоката ОСОБА_6 та двох понятих добровільно й послідовно розповідав і показував обставини вчинення злочину. Жодного тиску працівники правоохоронного органу не застосовували. Зауважень і клопотань ані засуджений, ані його захисник не заявляли (т. 1, а. с. 203).
 
У матеріалах кримінального провадження є рішення суду від 1 грудня 2018 року, з якого вбачається, що наступного дня після проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_7 , останньому обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Сторона захисту не заперечувала обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1                   ст. 115 КК, і застосування до нього саме такого запобіжного заходу. При цьому засуджений і його захисник не робили жодних заяв щодо застосування до                          ОСОБА_7 працівниками правоохоронного органу непроцесуальних методів (т. 1,                                        а. с. 130–134).
 
Матеріали кримінального провадження не містять заяв у порядку, передбаченому                 ст. 206 КПК.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій дали належну оцінку доводам сторони захисту про самообмову ОСОБА_7 в ході слідчого експерименту через жорстоке і нелюдське поводження з ним і погрози такого поводження в майбутньому з боку працівників правоохоронного органу та небезпідставно визнали їх надуманими.
 
Пояснення засудженого в суді касаційної інстанції про те, що він змінив показання в суді першої інстанції у зв`язку з тим, що став рахуватися за судом, в цілому не спростовують правильності висновків суду в цій частині, оскільки як під час досудового слідства, так і під час розгляду справи судом першої інстанції він перебував під вартою і виконання запобіжного заходу здійснювалося працівниками правоохоронних органів.
 
Крім того, під час касаційного розгляду ОСОБА_7 повідомив Суду, що під психологічним тиском з боку працівників правоохоронного органу він вважав слова слідчого: «Думай, що будеш говорити під час слідчого експерименту».
 
З урахуванням наведеного, Суд не має підстав вважати дані слідчого експерименту від 30 листопада 2018 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 недопустимим доказом, який було отримано з істотними порушеннями прав і свобод людини, та який є наслідком жорстокого, нелюдського поводження та погрози застосування такого поводження в майбутньому, як про це зазначає сторона захисту в касаційних скаргах.
 
Доводи сторони захисту про те, що суд повинен був допитати свідка ОСОБА_10 безпосередньо в судовому засіданні, для чого не мав будь-яких перешкод, а твердження суду про смерть останнього є надуманим, спростовуються матеріалами кримінального провадження. 
 
Так, за даними, які 10 січня 2019 року внесено до ЄРДР за № 12019100080000200, 9 січня 2019 року на АДРЕСА_3 виявлено труп ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без ознак насильницької смерті (т. 2,      а. с. 47). У ході пред`явлення трупа для впізнання за фотознімками від 30 травня               2019 року свідок ОСОБА_14 впізнала у померлому ОСОБА_10 , який 28 листопада 2018 року заходив до неї разом із ОСОБА_13 (т. 2, а. с. 51–53). Свої показання свідок ОСОБА_14 підтвердила під час її допиту (т. 2, а. с. 54–57). Крім того, на                              а. с. 58–60 у т. 2 міститься постанова від 30 травня 2019 року про закриття кримінального провадження, внесеного 10 січня 2019 року до ЄРДР за                                              № 12019100080000200 за ознаками ч. 1 ст. 115 КК, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, оскільки в ході проведення перевірки було встановлено, що ОСОБА_10 помер природною смертю. 
 
Отже, аргументи сторони захисту про порушення права ОСОБА_7 на захист є безпідставними.
 
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, допущених судовими інстанціями у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено, тому Суд вважає за необхідне залишити касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 і захисника – адвоката ОСОБА_6 без задоволення. 
 
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Святошинського районного суду  м. Києва від 30 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 8 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 і захисника – адвоката ОСОБА_6 – без задоволення. 

 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                         ОСОБА_3