ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" січня 2021 р.           Справа№ 910/9649/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Руденко  М.А.
суддів:            Кропивної Л.В. 
          Пономаренка  Є.Ю. 

при секретарі:            Рибчич А.В.
представники сторін не з`явились,
розглянувши апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції
на рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2020 р. (повний текст складено 21.09.2020 р.)
у справі № 910/9649/20 (суддя - Чебикіна С.О.)
за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" 
до Департаменту патрульної поліції
про стягнення 18 004,09 грн.,-
В  С  Т  А  Н  О  В  И  В:
У липні 2020 року до господарського суду міста Києва звернулось приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група"  (далі - ПрАТ "СК "УСГ") з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - Департамент) про стягнення 18 004,09 грн. 
В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що у зв`язку з виплатою ним страхового відшкодування страхувальнику у межах договору добровільного страхування в сумі 24  553,70 грн., до позивача в силу суброгації перейшло право вимоги на повернення виплаченої суми до страхувальника забезпеченого транспортного засобу (далі - ТЗ), власником якого є відповідач водій якого спричинив дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), і цивільно-правова відповідальність якого застрахована товариством з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" (далі - ТДВ "МСК") за полісом обов`язкового  страхування № АК/4963602, а також до відповідача, як до особи, відповідальної за заподіяння шкоди її працівником. Позивач направив письмову вимогу ТДВ "МСК" на оплату страхового відшкодування, яка була визнана страховою компанією на суму 6  549,61 грн., тож позивач звернувся до відповідача з вимогами щодо стягнення решти суми страхового відшкодування, яка складає різницю між фактичним розміром шкоди та здійсненою страховою виплатою ТДВ "МСК".
Рішенням господарського суду міста Києва від 21.09.2020 р. у справі № 910/9649/20 позов задоволено: стягнуто з Департаменту на користь ПрАТ "СК "УСГ" 18  004,09 грн. страхового відшкодування та 2  102,00 грн. судового збору за подання позову.
Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивач звернувся до страховика відповідача і одержав часткове страхове відшкодування якого недостатньо для повного відшкодування шкоди, то у відповідності до статті 1194 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідач повинен відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і здійсненою виплатою його страховою компанією.
Не погоджуючись з судовим рішенням, Департамент звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення господарського суду міста від 21.09.2020 р. у справі № 910/9649/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Наводячи підстави для скасування оскаржуваного рішення, апелянт вказував, що судом першої інстанції не було враховано правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 755/18006/15-ц, згідно якої покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Тож, на переконання скаржника, обов`язок з відшкодування заявленої позивачем до стягнення суми покладено на страхову відповідача - ТДВ "МСК", оскільки цивільно-правова відповідальність водія ТЗ була застрахована згідно страхового поліса ТДВ "МСК" № АК/4963602. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Кропивної Л.В., Пономаренко Є.Ю., відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 26.01.2021 р.
Представники сторін у судове засідання, що відбулось 26.01.2021 р., не з`явились, повідомлені належним чином (а.с. 110-111). За висновками суду неявка учасників справи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.
Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 22.06.2017 р. між ПрАТ "СК "УСГ" (страховик) та ПАТ "Чернівецький цегельний завод № 3" (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземних ТЗ № 28-2601-17-00005 (а.с. 5), за умовами якого застраховано, ТЗ "Toyota" Land Cruiser  Prado 150, 2017 року випуску, державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , в тому числі за страховим ризиком ДТП.
Зі змісту довідки про ДТП № 3017220547671290 (а.с. 7) вбачається, що 07.08.2017 р. відбулась ДТП за участю ТЗ "Toyota", д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та ТЗ "Toyota" Prius д.н.з. НОМЕР_2 , що належить Департаменту патрульної поліції та яким керував ОСОБА_2 , внаслідок чого автомобілі зазнали пошкоджень. 
Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівців у справі № 727/8025/17 від 17.08.2017 р., ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП (а.с. 8).
На виконання умов договору добровільного страхування № 28-2601-17-00005 від 22.06.2017 р., на підставі заяви про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від 08.08.2017 р. (а.с. 9-10), акту огляду пошкодженого ТЗ від 08.08.2017 р. (а.с. 11), рахунку № СОМ-М-170034 від 08.08.2017 р. (а.с. 12), страхового акту № ЗСКА-7026 від 21.08.2017 р. (а.с. 13), позивач визнав вказану подію страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування на рахунок станції технічного обслуговування - ТОВ "Олімп-Моторс" у розмірі 24  553,70 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 16611 від 21.08.2017 р. (а.с. 15)
Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування від 21.08.2017 р. (а.с. 14) вартість відновлювального ремонту ТЗ "Toyota" Land Cruiser  Prado 150, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , складає 24  553,70 грн. (франшиза та коефіцієнт фізичного зносу - відсутні), а саме: 19  043,70 грн. вартість деталей; 3  953,51 грн. вартість матеріалів; 1  556,49 грн. вартість ремонтних робіт.
Зі змісту листа № 278 від 26.01.2018 р. (а.с. 16) вбачається, що позивач звернувся до ТДВ "МСК", як до страховика забезпеченого ТЗ "Toyota" Prius д.н.з. НОМЕР_2 згідно полісу АК/4963602, і ТДВ "МСК" прийняло рішення про виплату страхового відшкодування на користь позивача в розмірі 6  549,61 грн.
Таким чином, невідшкодованою залишилася сума в розмірі 18 004,09 грн., яку позивач і просив стягнути з відповідача. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскільки позивач звернувся до страховика відповідача і одержав часткове страхове відшкодування якого недостатньо для повного відшкодування шкоди, то у відповідності до статті 1194 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідач повинен відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і здійсненою виплатою його страховою компанією.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.
Згідно зі статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Як роз`яснено постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 755/18006/15-ц, після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється - у ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівців у справі № 727/8025/17 від 17.08.2017 р., ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП, який керував ТЗ "Toyota" Prius д.н.з. НОМЕР_2 , що належить Департаменту патрульної поліції. Страховиком забезпеченого ТЗ є ТДВ "МСК".
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого ТЗ (статті 3, 5 Закону).
Відповідно до ст. 9.4, 12.2 Закону страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Згідно зі ст. ст. 22.1 та 22.2 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.
У зв`язку з пошкодженням ТЗ відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом ТЗ з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією ТЗ з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача ТЗ, який керував ТЗ у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України (ст. 29 Закону).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 755/18006/15-ц погодилась з доводами відповідача, який заперечував проти відшкодування вже виплаченого позивачем потерпілій особі страхового відшкодування, оскільки вважав, що саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування, та дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, встановивши те, що позивач не звертався до страховика відповідача та не отримав його відмову у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред`явив вимогу до відповідача.
Тобто з вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду вбачається, що ними врегульовано питання звернення особи, яка виплатила страхове відшкодування, саме до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, у межах ліміту відповідальності страховика, та до заподіювача шкоди у разі відмови страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, чи якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до страховика винної особи, внаслідок чого, як стверджував позивач, він отримав від страхової компанії неповну суму відшкодування, а лише її частину у розмірі 6  549,61 грн.
Порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 ЦК України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Таким чином, матеріали справи містять докази настання обставин, з якими чинне законодавство України, що регулює спірні правовідносини, надає можливість для висновку про існування порушених прав позивача, що не позбавляє його можливості звернутися до відповідача про виплату решти суми відшкодування, яку не здійснив страховик відповідача, а отже звернення позивача із даним позовом не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 04.07.2018 р. по справі № 755/18006/15-ц.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням ТЗ, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє ТЗ, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Тобто нормами частини 2 статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, - його законного володільця.
Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
З огляду на наведене, судова колегія вважає, що відповідач на момент завдання шкоди внаслідок ДТП як власник джерела підвищеної небезпеки, в силу прямої вказівки ст. 1187 ЦК України повинен відшкодувати шкоду, завдану таким джерелом. Водночас, у даному випадку саме відповідач, а не особа, яка керувала ТЗ та вчинила ДТП, повинен відшкодувати спричинену шкоду шляхом погашення позивачеві різниці між виплаченим потерпілій особі страховим відшкодуванням та відшкодованою ТДВ "МСК" сумою.
Протягом розгляду справи відповідач розрахунок суми страхового відшкодування на відновлення ТЗ "Toyota" Land Cruiser  Prado 150, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 не заперечував, а також не доводив, що ТДВ "МСК" прийняло необґрунтоване рішення щодо виплати 6  549,61 грн. страхового відшкодування на підставі полісу АК/4963602.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 18 004,09 грн. решти суми страхового відшкодування, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Доводи апелянта правомірності висновків суду першої інстанції не спростовують, тож судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України, суд,-
П  О  С  Т  А  Н  О  В  И  В:
Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2020 р. у справі № 910/9649/20 залишити без задоволення. 
Рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2020 р. у справі № 910/9649/20 залишити без змін. 
Матеріали справи № 910/9649/20 повернути до місцевого господарського суду.          
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 01.02.2021 р. 

Головуючий суддя                                                            М.А. Руденко 

Судді                                                                                Л.В. Кропивна

                                                                                Є.Ю. Пономаренко