17.03.21
22-ц/812/569/21
Справа номер 487/5848/17 Головуючий суду першої інстанції – Притуляк І. О.
Провадження номер 22-ц/812/569/21 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О. В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О. В.,
суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Цуркан І. І.,
за участі представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана через її представника ОСОБА_4 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2020 року, ухвалене о 13 год 56 хв під головуванням судді Притуляк І. О. в приміщенні суду в м. Миколаєві, повний текст якого складено 06 березня 2020 року, за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, 

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 подала до суду позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком по АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_3 вказувала, що вона є власником вищезазначеного житлового будинку на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2010 року. 
Разом з тим, у зазначеному будинку зареєстровано місце проживання колишнього власника ОСОБА_1 та членів її сім`ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які після припинення права власності втратили право сервітуту на користування житлом, як члени сім`ї власника. Крім того, колишній власник ОСОБА_1 без законних підстав здає вказане приміщення в оренду третім особам.
Посилаючись на те, що відповідачі порушують її права, як власника майна, просила позов задовольнити.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідачів у спірному будинку понад встановлені законом строки без поважних причин. Посилання на положення ст.406 ЦК України є безпідставними, оскільки сервітут між сторонами на право користування спірним житловим приміщенням не встановлювався.
Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивач вказувала, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ст.72 ЖК України, оскільки спірний будинок перебуває у її приватній власності, а право власності відповідачів було припинено на підставі рішення суду.
ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила врахувати, що вона була добросовісним набувачем спірного житлового будинку.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2020 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2020 року було скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 визнано такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року вказану постанову апеляційного суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до апеляційної інстанції.
Судом касаційної інстанції наголошено на тому, що законність позбавлення житла, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Матеріали справи не містять відомостей про те, що на виконання судового рішення про витребування майна відповідачі звільняли спірне житлове приміщення, а також відомостей про те, що позивач виконала рішення суду про стягнення з неї на користь ОСОБА_1 вартості здійснених нею поліпшень спірного будинку в розмірі 349 658 грн, що надало б останній можливість придбати інше житло. Також судом констатовано, що суд апеляційної інстанції не перевірив чи найкращим чином забезпечуються інтереси малолітньої дитини, чи не становитиме це надмірний тягар, та чи не стане дитина безхатченком.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені судом належними чином. Позивач та її представник були повідомлені про розгляд справи відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України за вказаною ними адресою. Причини не явки суду не повідомили. З огляду на те, що явка в судове засідання є правом сторони, справа в суді апеляційної інстанції була переглянута без участі сторін за участі представника відповідача Шарапової К. С., яка з`явилася у судове засідання.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06 квітня 2005 року, зареєстрованого 11 травня 2005 року, власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 був ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва
від 12 липня 2007 року визнано дійсним, укладений 15 грудня
2006 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у простій письмовій формі договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_10 право власності на дану квартиру. Додатковим рішенням того ж суду від 18 липня 2007 року визнано за ОСОБА_10 право власності на прилеглі до вищезазначеної квартири літню кухню літ. Б та гараж-сарай металевий літ. В.
Заочним рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва
від 27 грудня 2007 року за ОСОБА_10 визнано право власності на самочинно побудовані за вищевказаною адресою будови, а саме: житлову прибудову А-1(9,1х4,70)+(3,2х1,45) загальною площею 36,6 кв. м, житловою площею 17,5 кв. м та визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка є трикімнатною, загальною площею 86,5 кв. м, житловою площею 45,3 кв. м і на сарай Д-1(4,8х4,75), гараж Е-1 (6,2x3,5)+ (4,2x3,8).
Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 лютого 2008 року вищезазначена квартира була продана ОСОБА_10 відповідачу ОСОБА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради
від 25 квітня 2008 року зазначеній квартирі надано окрему адресу:
 АДРЕСА_1 , а 13 травня 2008 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житло.
На підставі заяви ОСОБА_3 , яка є спадкоємицею ОСОБА_9 , Заводський районний суд м. Миколаєва ухвалою від 15 квітня 2009 року скасував заочне рішення цього ж суду від 12 липня 2007 року та додаткове рішення суду від 18 липня 2007 року про визнання дійсним укладеного між ОСОБА_10 і ОСОБА_9 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , визнання за ОСОБА_10 права власності на дану квартиру та прилеглі до неї літню кухню літ. Б та гараж-сарай металевий літ. В.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 липня
2009 року до участі у справі було залучено правонаступника померлого
 ОСОБА_9 – його дочку ОСОБА_3 , яка звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_10 , Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним виданого на ім`я ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , визнання права власності в порядку спадкування та усунення перешкод в користуванні квартирою, відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня
2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2011 року, у задоволенні позову ОСОБА_10 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_9 , витребувано від ОСОБА_1 і передано ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 .
Вирішуючи спір, суди виходили з того, що наявні законні підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на вказаний будинок в порядку спадкування та витребування цього майна від ОСОБА_1 в порядку статті 388 ЦК України.
На підставі вищевказаного судового рішення 03 лютого 2012 року проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 .
Відомостей про те, що на виконання судового рішення відповідачі звільняли спірне житлове приміщення матеріали справи не містять.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня
2014 року у справі № 487/1738/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 липня 2015 року, відповідно до статті 390 ЦК України стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вартість здійснених останньою поліпшень будинку АДРЕСА_1 в розмірі 349 658 грн.
Згідно з інформацією Заводського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 15.03.2021 №15148/107-36/9, 22 вересня 2015 року було відкрито виконавче провадження №48779983 про стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 349 658 грн. Станом на 15.03.2021 заборгованість не погашена у повному обсязі.
Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня
2018 року у справі №2-7113/07 за позовом ОСОБА_10 до Адміністрації Заводського району м.Миколаєва про визнання права власності на самочинне будівництво та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 скасовано заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2007 року та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_10 відмовлено у задоволенні його позову.
У будинку АДРЕСА_1 є зареєстрованими та проживають відповідачі: ОСОБА_1 , яка вселилася в спірне житлове приміщення на законних підставах, оскільки була добросовісним набувачем цього майна, та вселила в спірне житлове приміщення членів своєї сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 2007 року народження, ОСОБА_8 .
Згідно з ст.319, 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06,
пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява
№ 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. 
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 відповідає обставинам справи та вимогам законодавства. Позивач не довела належними доказами, що відповідачі звільнили спірне житлове приміщення, а також той факт, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим будинком, за відсутності виконання нею рішення суду про стягнення вартості здійснених поліпшень будинку у сумі 349 658 грн, які могли бути витрачені відповідачами для придбання іншого житла, буде пропорційним втручанням у право на житло відповідачів, одною з яких є малолітня дитина. 
За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана через її представника ОСОБА_4 , залишити без задоволення. 
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий         О. В. Локтіонова

Судді         С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.