ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 березня 2021 року
м. Харків

справа № 619/3765/20
провадження № 22-ц/818/1279/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря – Огар І.В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович,
представники - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_4 – представника ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 листопада 2020 року в складі судді Нечипоренка І.М.,

у с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі – ПН ХМНО) Жовнір Володимир Вікторович, та просила: визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 11 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений ПН ХМНО Жовнір В.В. за реєстровим № 2219; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок.
Позов мотивовано тим, що 22 вересня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягли згоди щодо усіх істотних умов і уклали договір купівлі - продажу вказаного житлового будинку, домовившись, що нотаріально посвідчать укладений договір у майбутньому. ОСОБА_1 повністю сплатила ОСОБА_2 обумовлену грошову суму і з 2001 року проживає у вказаному будинку зі своєю сім`єю. 
Однак, в подальшому ОСОБА_2 відмовилась посвідчити договір купівлі - продажу нотаріально, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спірний житловий будинок, на даний час розгляд справи триває.
Зазначає, що незважаючи на розгляд судом спору щодо права власності на житловий будинок, 11 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ХМНО Жовнір В.В. за реєстровим № 2219.
ОСОБА_1 вважає, що вказаний договір дарування є фіктивним, оскільки не спрямований на настання реальних правових наслідків. 
Зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, зловживаючи своїми правами, та уклали правочин для позбавлення ОСОБА_1 можливості захистити належне їй право власності.

30 вересня 2020 року ОСОБА_5 – представник ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити.
Відзив мотивовано тим, що в травні 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 досягнуто згоди, що остання, опинившись у складних життєвих умовах, буде проживати у житловому будинку АДРЕСА_1 . Жодної домовленості щодо укладення договору купівлі – продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було. 
11 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування спірного житлового будинку, при посвідченні якого будь - які обтяження, арешти, застава були відсутні. Сторони бажали настання правових наслідків щодо переходу права власності від дарувальника до обдарованого. 
Зазначає, що ОСОБА_2 була єдиним власником житлового будинку і мала право розпоряджатися ним на власний розсуд, в той час, як позивач будь - яких прав на спірний будинок не має.

20 жовтня 2020 року ОСОБА_5 – представник ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити.
Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_3 має намір проживати у спірному будинку та 02 жовтня 2020 року направляв особам, які на даний час там мешкають, вимогу про виселення та зняття з реєстрації місця проживання.
Зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинна довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша – намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, однак позивач не довела, що відповідачі, як учасники оспорюваного правочину, не мали на меті настання реальних юридичних наслідків. Так, у разі відчуження нерухомого майна його передача колишнім власником новому здійснюється лише шляхом внесення змін щодо власника у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Зазначена вимога закону виконана, право власності на спірний об`єкт нерухомості після укладання оспорюваного правочину було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 , про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав. Суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності оспорюваного договору дарування житлового будинку, укладеного між відповідачами, та ураховуючи те, що спірний договір не приховує іншу угоду, відповідає намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, передбачені законом щодо договору дарування.

03 грудня 2020 року ОСОБА_4 – представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.
Апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними доводам позовної заяви.

29 січня 2021 року ОСОБА_5 – представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 01 червня 2007 року Дергачівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1 – 1338.

11 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ХМНО Жовнір В.В. за реєстровим № 2219.

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 (а. с. 8, 85).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Цивільно - правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала про фіктивність договору, оскільки вважала, що укладення договору дарування спірного нерухомого майна відбулося з метою уникнення відповідальності за рішенням суду, шо буде ухвалене у цивільній справі № 619/1703/19 за позовом ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок.

У свою чергу суд першої інстанції достеменно встановив, що під час укладення спірного договору було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо форми та змісту, відповідного типу правочину. Об`єкт нерухомого майна, що передавався у дарунок, належав ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 01 червня 2007 року Дергачівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1 – 1338, яке недійсним не визнавалось.

Дарунок за спірним договором було передано дарувальником і прийнято обдарованим. Право власності на вказаний житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції також зазначено, що предмет дарування на час укладення спірного договору не знаходився в заставі, не перебував під обтяженням чи арештом.

Отже, встановивши, що на момент вчинення оспорюваного договору ОСОБА_2 була власником житлового будинку, яке є предметом договору дарування, мала право розпоряджатися ним на власний розсуд, щодо спірного нерухомого майна не було обтяжень, відтак, дії ОСОБА_2 з відчуження (дарування) належного їй на праві власності нерухомого майна не можуть бути визнані недобросовісною поведінкою, водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування є фіктивним згідно з статтею 234 ЦК України або, що укладення договору дарування порушує права та законні інтереси позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору та судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору та судових витрат, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 – представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 листопада 2020 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 березня 2021 року.

Головуючий                                                          А.В. Котелевець

Судді                                                                         І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський