ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" лютого 2021 р.           Справа№ 911/1803/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дідиченко  М.А.
суддів:            Руденко  М.А. 
          Пономаренка  Є.Ю. 

при секретарі:          Пересенчук Я.Д.

за участю представників сторін:
від позивача: Кириленко О.П.;
від відповідача 1 : не з`явились;
від відповідача 2: Лівак А.П;
від третьої особи: Кириленко О.П.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"
на рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2020 (повний текст складено 13.03.2020) 
у справі №911/1803/19 (суддя Заєць Д.Г.)
за позовом Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"
до 1. Фізичної особи-підприємця Шаталова Едуарда Володимировича
2. ДІЛЕКС ЧАРТЕРІНГ АПС (DEALEX CHARTERING ApS)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
про визнання угоди такою, що не може бути виконана та визнання правочину недійсним, -

В  С  Т  А  Н  О  В  И  В:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця Шаталова Едуарда Володимировича та ДІЛЕКС ЧАРТЕРІНГ АПС (DEALEX CHARTERING ApS) про визнання угоди такою, що не може бути виконана та визнання правочину недійсним.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає про те, що відсутність в арбітражному застереженні, що міститься в ст. 29 Договору про перевезення великовагових і великогабаритних вантажів від 16.04.2013 року №15/13, укладеному між Ділекс Чартерінг АпС та Фізичною особою-підприємцем Шаталовим Е.В., який діє в інтересах ПАТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" на підставі Договору-доручення морського агентування від 20.06.2012 року №648, назви суду, на вирішення якого сторони мають передавати спори щодо зазначеного договору, а також відсутність повноважень у Фізичної особи-підприємця Шаталова Е.В., як морського агента, підставами для визнання угоди такою, що не може бути виконана та визнання правочину недійсним. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням господарського суду Київської області від 03.03.2020 р. у справі № 911/1803/19 у задоволенні позову відмовлено.
В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено неможливості виконання умов договору № 15/13 від 16.04.2013 р. в частині арбітражного застереження, а матеріалами справи спростовується твердження позивача про те, що арбітражне застереження не спрямовано на реальне настання правових наслідків, а також, не обґрунтовано, належним чином не доведено та не надано доказів на підтвердження недійсності договору перевезення № 15/13 від 16.04.2013.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що аналіз змісту п. 29 договору про перевезення від 16.04.2013 свідчить про те, що сторонами не визначено орган вирішення спору, оскільки зазначена у вказаному пункті договору абревіатура «GMAA» не має перекладу, а сторони не погодили не тільки перекладу арбітражу, а також повної назви арбітражу. Судом залишено без уваги, що згідно статутних документів Німецька Морська арбітражна асоціація є громадською організацію, та не є арбітражним судом. Апелянт вказав, що суд першої інстанції застосував норми права, а саме: пункту 113 Керівництва розділу "Статья ІІ (3)" Секретаріату ЮНСІТРАЛ по Нью-Йоркській конвенції 1958 року, статті 241, ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ст. 627  Цивільного кодексу України, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. За твердженням апелянта, судом не було досліджено, що арбітражна угода не містить застосовного права, оскільки ст. 29 договору про перевезення не визначено до законодавства якої держави відноситься «Bremen Law», яке також немає перекладу. Апелянт також вказує про те, що судом першої інстанції була залишена без уваги позиція НАК «Нафтогаз України» про те, що жодних рішень про погодження/схвалення договору про перевезення (з арбітражним застереженням) з боку третьої особи, як акціонера позивача, не приймалось.
Апелянт зазначає, що арбітражна угода у вигляді арбітражного застереження не відповідає критеріям справедливості, добросовісності та розумності, оскільки зазначений правочин взагалі не враховує інтересів позивача з підстав визначення договором-дорученням морського агентування № 648 від 20.06.2012 територію виконання, яка обмежена лише портами України та іноземними портами Азово-Чорноморського басейну, у той час як арбітражне застереження стосується території Південної Америки та Атлантичного басейну та відсутності письмового доручення позивача на визначення оспорюваної арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження.

Хід розгляду справи у суді апеляційної інстанції 

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2020 у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Поляк О.І., Гаврилюк О.М., відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 10.06.2020.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2020 рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2020 скасовано. Позовну заяву АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" залишено без розгляду на підставі пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.10.2020 касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" задоволено, постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2020 скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд, скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2020, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, вказав, що суд апеляційної інстанцій дійшов помилкових висновків про залишення позову без розгляду відповідно до пункту 7 частини 1 статті 226 ГПК України, хибно вказав на необхідність застосування п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України та не розглянув спір по суті.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2020 року для розгляду справи №911/1803/19 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Дідиченко М.А., судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2020 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" прийнято до свого провадження та призначено до розгляду на 13.01.2021 року.
Засідання суду, призначене на 13.01.2021 року, не відбулося у зв`язку з перебуванням суддів Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А. у відпустах.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 року розгляд справи призначено на 03.02.2021.
Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 та 10.02.2021 оголошено перерву в судовому засіданні до 10.02.2021 та 23.02.2021 відповідно.

Явка представників сторін

Представник відповідача 1 у судове засідання 24.02.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час і місце розгляду справи останній був повідомлений належним чином в порядку ст. 12-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" шляхом розміщення інформації на сторінці суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Оскільки відповідач 1 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Північний апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 24.02.2021 за відсутності представника відповідача 1.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

16.04.2013 року між Ділекс Чартерінг АпС (відповідач 2 у справі), як власником судна, та Фізичною особою-підприємцем Шаталовим Е.В. (відповідач 1 у справі), який діє в інтересах ПАТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" на підставі Договору-доручення морського агентування від 20.06.2012 року №648 (далі - Договір агентування від 20.06.2012 року №648), укладено Договір про перевезення великовагових і великогабаритних вантажів №15/13, предметом якого є перевезення транспортно-буксирного судна "Атрек" із територіальних вод Федеративної республіки Бразилія до територіальних вод України на напівзанурювальному судні "Кондок V". 
Згідно ст. 16 Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, загальна сума фрахту складає 1365000,00 доларів США.
Відповідно до п. 29 договору, вирішення спорів (ст. 39) (вказати (а), (b) або (с) ст. 39 як погоджено) Право Бремену Німецької Морської Асоціації Арбітражу. 
У травні 2015 року Арбітражним трибуналом Німецької Морської Асоціації Арбітражу проведено усне слухання за позовом Ділекс Чартерінг АпС до Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" про стягнення з ПАТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" на користь Ділекс Чартерінг АпС основної суми заборгованості у розмірі 1583687,50 доларів США; процентів за період до 31 грудня 2013 року включно на загальну суму 56433,84 доларів США; процентів за період з 01 січня 2014 року до 30 червня 2014 року у розмірі 57879,22 доларів США; процентів за період з 01 липня 2014 року до 11 травня 2016 року у розмірі 212543,18 доларів США; процентів за ставкою 800 базисних пунктів вище встановленої законом процентної ставки, що передбачена р. 247 Цивільного Кодексу Німеччини, за період з 12 травня 2016 року до дня оплати; компенсації за юридичні послуги в розмірі 6314,60 євро; витрат на арбітражний розгляд у розмірі 25771,69 євро за Договором про перевезення великовагових і великогабаритних вантажів від 16.04.2013 року №15/13, укладеного між Ділекс Чартерінг АпС, як власником судна, та Фізичною особою-підприємцем Шаталовим Едуардом Володимировичем, який діє в інтересах ПАТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" на підставі договору-доручення морського агентування від 20.06.2012 року №648 (далі - Договір про перевезення від 16.04.2013 року №5/13).
Арбітражним рішенням Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21.08.2015 року у справі "КОНДОК V" позов задоволено та присуджено стягнути на користь Ділекс Чартерінг АпС (склад 48, Сундкаж 11, 2100 Копенгаген, Данія) основну суму заборгованості в розмірі 9361616,90 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 1583687,50 доларів США; процентів за період до 31 грудня 2013 року включно на загальну суму 1402629,74 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 56433,84 доларів США; процентів за період з 1 січня 2014 року по 30 червня 2014 року - 1438553,81 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року сттановить 57879,22 доларів США; процентів за період з 1 липня 2014 року по 11 травня 2016 року 5282635,13 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 212543,18 доларів США; подальших процентів за ставкою 800 базисних пунктів вище встановленої законом процентної ставки, що передбачена р. 247 Цивільного кодексу Німеччини за період з 12 травня 2016 року до дня сплати; компенсацію за юридичні послуги в розмірі 174052,73 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 6314,60 євро); витрати на арбітражний розгляд - 710359,00 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 25771,69 євро.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01.07.2016 р. у справі № 761/37045/15-ц, залишеною без змін Апеляційним судом міста Києва ухвалою від 12.09.2017 р., а також постановою Верховного Суду від 19.09.2018 р., визнано і надано дозвіл на виконання Рішення арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21.08.2015 р. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що положення ст. 29 Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 спрямовані на незаконне усунення національних судів України від розгляду спорів, що виникають або можуть виникнути на підставі Договору про перевезення від 16.04.2013р. №15/13, який вчинено з порушенням публічного порядку, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 
Позивач стверджує, що Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (третя особа у справі), як єдиний акціонер Державного акціонерного товариства "Чорноморнафтогаз", не надавала погодження на укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13. Докази погодження або надання дозволу з боку Органів управління Державного акціонерного товариства "Чорноморнафтогаз" на укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 відсутні.
На думку позивача, непогодження укладення Договору про перевезення від 16.04.2013р. №15/13 свідчить про непогодження арбітражного застереження, як невід`ємної частини зовнішньоекономічного договору згідно із законодавством України. За відсутності рішення НАК "Нафтогаз України", як єдиного акціонера Державного акціонерного товариства "Чорноморнафтогаз", про надання згоди на укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, а також, за відсутності рішення органу управління ДАТ "Чорноморнафтогаз" про погодження умов арбітражної угоди, ФОП Шаталов Е.В., як повірений ДАТ "Чорноморнафтогаз", не мав необхідного обсягу дієздатності для укладення арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження у Договорі про перевезення від 16.04.2013 року №15/13.
Також позивач посилається на те, що переклад змісту ст. 29 "Закон и арбитраж (п. 39) (указать если согласован (а). (Ь) или (с) Ст. 39, согласования)" Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 у російськомовному варіанті договору, не має згадування назви будь-якого арбітражу або суду, а дослівно письмове арбітражне застереження "GМАА Bremen Law" перекладається, як: "Право Бремену Німецької Морської Арбітражної Асоціації". Тому, позивач вважає, що аналіз змісту ст. 29 "Закон и арбитраж (п. 39) (указать если согласован (а), (Ь) или (с) Ст. 39, согласования)" Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 свідчить про те, що сторонами визначено неіснуючий закон, який повинен бути застосовним під час вирішення спору, а саме - право Бремену (Bremen Law).
Таким чином, відсутність в арбітражному застереженні, що міститься в ст. 29 Договору про перевезення великовагових і великогабаритних вантажів від 16.04.2013 року №15/13, укладеному між Ділекс Чартерінг АпС, як власником судна, та ФОП Шаталовим Е.В., який діє в інтересах ПАТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" на підставі Договору-доручення морського агентування від 20.06.2012 року №648, назви суду, на вирішення якого сторони мають передавати спори щодо зазначеного договору, а також відсутність повноважень у Фізичної особи-підприємця Шаталова Е.В., як морського агента, суперечить цивільному законодавству України, у зв`язку з чим, на думку позивача є правові підстави для визнання ст. 29 Договору від 16.04.2013 року №15/13 недійсною.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Відповідно до положень статті 124 Конституції України, статей 7, 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини 3 статті 1 ГПК України, частини 4 статті 4 ГПК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.
Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що передбачене Конституцією України право юридичної особи на захист судом своїх прав, установлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб`єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду за захистом своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб`єктів правовідносин, у тому числі в судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.
Рішенням Конституційного Суду України у справі про завдання третейського суду від 10.01.2008 № 1-рп/2008 встановлено, що гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України  водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст. 55). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст.  22, ст.  64 Конституції України). Це відповідає також нормі ч. 1 ст. 55 Конституції України за якою, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
А тому, враховуючи предмет позову у даній справі, оскільки юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, а позивач не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом, даний спір підлягає розгляду по суті заявлених позовних вимог.
Частиною 2  статті 16 Цивільного кодексу України  встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).
Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном; спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України.
Статтею 2 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" передбачено, що "арбітраж" - будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України.
Крім того, визначення терміну "арбітраж" також надано Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж від 21.04.1961 р., відповідно до якої цей термін означає вирішення спорів як арбітрами, призначеними по кожній окремій справі (арбітраж ad hoc), так і постійними арбітражними органами.
Статтею 7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" встановлено, що арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер, чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди. Арбітражна угода укладається в письмовій формі. Угода вважається укладеною в письмовій формі, якщо вона міститься в документі, підписаному сторонами, або укладена шляхом обміну листами, електронними повідомленнями, якщо інформація, що міститься в них, є доступною для подальшого використання, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням інших засобів електрозв`язку, що забезпечують фіксацію такої угоди, або шляхом обміну позовною заявою та відзивом на позов, в яких одна із сторін стверджує наявність угоди, а інша проти цього не заперечує. Посилання в угоді на документ, що містить арбітражне застереження, є арбітражною угодою за умови, що угода укладена в письмовій формі і це посилання є таким, що робить згадане застереження частиною угоди.
Арбітражна угода має позитивний і негативний ефект: вона зобов`язує сторони передавати спори в арбітраж і надавати складу арбітражу компетенцію щодо спорів, охоплених арбітражною угодою (позитивний ефект). Якщо виникає спір, який належить до обсягу арбітражної угоди, будь-яка зі сторін може передати його на розгляд складу арбітражу. З іншої сторони, арбітражна угода перешкоджає сторонам у спробах вирішити їх спори в суді (негативний ефект). Уклавши арбітражну угоду, сторони визначили інший обов`язковий для них порядок реалізації належних їм прав застосування судових засобів правового захисту, саме у певному (або певних) міжнародному комерційному арбітражеві. Сторона, яка уклала арбітражну угоду, не може ігнорувати такі її умови і замість обраного арбітражу звернутися до суду держави, який був би компетентним вирішити спір у разі неукладення між сторонами такого роду арбітражної угоди.
Нью-Йоркська Конвенція 1958 року передбачає, що кожна договірна держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передавати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з якими-небудь конкретними договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).
Пунктом 3 статті II Конвенції про визнання та виконання міжнародних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958) визначено, що суд договірної держави, якщо до нього надходить позов із питання, з якого сторони уклали угоду, передбачену цією статтею (арбітражну угоду), повинен на прохання однієї зі сторін направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що згадана угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. 
Принцип автономності арбітражної угоди (separabiliti) свідчить, по-перше, що дійсність основного договору в принципі не впливає на дійсність включеної до нього арбітражної угоди і, по-друге, основний договір і арбітражна угода можуть бути підпорядковані різним законам. Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантію, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження унеможливлює звернення до державних судових установ.
Укладаючи арбітражне застереження, сторони зазвичай передбачають передачу до арбітражу будь-яких спорів, у тому числі спорів щодо дійсності самого контракту (якщо такі спори прямо не виключені зі сфери дії арбітражного застереження).  У подальшому, якби сторона могла відмовитися від арбітражу і заперечувати компетенцію арбітрів, посилаючись на недійсність контракту, то недобросовісна сторона завжди використовувала би таку можливість для зриву арбітражу. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2020 зі справи № 920/241/19 та постанові Верховного Суду від 24.09.2020 зі справи № 824/198/19.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, Договір перевезення від 16.04.2013 року №15/13 укладено в письмовій формі та у двомовному форматі, де водночас представлена англомовна та російськомовна версії досягнутих умов.
Відповідно до п. 29 даного Договору зазначено, вирішення спорів (ст. 39) (вказати (а), (b) або (с) ст. 39 як погоджено) - GMAA Bremen Law.
Отже, сторонами укладено арбітражну угоду у вигляді арбітражного застереження в п. 29. Договору.
Позивач у позовній заяві вказує, що російськомовна версія договору, яка є пріоритетною при наявності спору, містить назву арбітражу який: 1) не існує; 2) не містить інформації про знаходження арбітражу; 3) не містить інформації про регламент, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд.
Таким чином, на думку позивача, у договорі наявна частина правочину (арбітражне застереження) яке слід визнати недійсним, оскільки воно не може бути виконано (реалізовано). 
Як вірно зазначено судом першої інстанції, у п. 29. Договору назва арбітражної установи у англомовній версії зазначена як "GMAA". Відповідно до веб-сайту Німецької Морської Асоціації Арбітражу, англомовна назва установи вказана як "German Maritime Arbitration Association".
Тобто, у пункті 29 договору перевезення від 16.04.2013 року №15/13 міститься інформація про назву арбітражу Німецька Морська Асоціація Арбітражу (англійською - German Maritime Arbitration Association , скорочена назва - GMAA). 
У даному випадку відсутні змістовні відмінності у англомовній назві арбітражної установи, вказаній у Договорі, від англомовної назви арбітражної установи, вказаної на її бланку. 
Отже, інформація, котра міститься у зазначених позивачем російськомовному варіанті тексті договору та англомовному варіанті є однаковою за своїм змістом, і не містить різних за змістом понять, визначень, тощо. А тому, доводи позивача в цій частині є необґрунтованими.
Більше того, таке визначення узгоджується з п. (с) статті 39 частини ІІ (Part II) Типової форми договору (HEAVYCON 2007).
Крім того, у рішенні Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21.08.2015 року дозвіл на примусове виконання якого на території України надано згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2016 року, встановлено, що спір між позивачем (Ділекс Чартерінг АпС) та відповідачем (ПАТ "ДАТ "Чорноморнафогаз"), переданий на розгляд Арбітражного Трибуналу, охоплюється Арбітражною угодою Договору фрахтування (чартеру) від 16.04.2013 року. Договір фрахтування (чартер) від 16.04.2013 року та Арбітражна угода, що міститься в ньому є обов`язковими для обох сторін. Зазначений договір та угода є дійсними відповідно до законодавства Німеччини, що підлягає застосуванню. Арбітражний Трибунал наділений юрисдикцією для вирішення спору. Сторони не заперечують, що посилання на НМАА передбачає посилання на Арбітражний регламент Німецької Морської Асоціації Арбітражу. Трибунал не має сумніву, що таке посилання вважається угодою сторін про вирішення будь-якого спору, що виникає в результаті застосування чартеру відповідно до Арбітражного регламенту Німецької Морської Асоціації Арбітражу. Жодна зі сторін не надавала іншого значення цим словам. 
Позивач не надає належних та допустимих доказів недійсності, втрати чинності чи неможливості виконання умов Договору, в частині дотримання умов, передбачених п. 29 договору.
Твердження апелянта, що за абревіатурою «GMAA» в мережі Інтернет містяться відомості про різні організації (асоціації), а не лише про «German Maritime Arbitration Association», та абревіатура «GMAA» не має перекладу, що не дозволяє ідентифікувати назву арбітражу, колегією суддів відхиляються, оскільки позивачем не було доведено того, що в арбітражній угоді йдеться про передання спору до якогось іншого арбітражу, ніж до - Німецька Морська Асоціація Арбітражу (англійською - German Maritime Arbitration Association - GMAA).
Крім того, як вже було вказано вище, у зв`язку із неналежним виконанням ПАТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" умов Договору фрахтування (чартеру) від 16.04.2013 року, компанія Ділекс Чартерінг АпС, на підставі п. 29. Договору звернулась з позовом до Німецької Морської Асоціації Арбітражу.  
Під час розгляду справи Арбітражним Трибуналом Німецької Морської Асоціації Арбітражу, ПАТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" брало участь у судових засіданнях, подавало письмові пояснення, клопотання, заперечення щодо позову.
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", сторона, яка знає про те, що яке-небудь положення цього Закону, від якого сторони можуть відступати, або яка-небудь вимога, згідно з арбітражною угодою, не були дотримані, і проте продовжує брати участь у арбітражному провадженні, не заявивши заперечень проти такого недотримування без невиправданої затримки, а якщо для цього передбачено будь-який строк, то протягом цього строку вважається такою, що відмовилась від свого права на заперечення.
21.08.2015 року Арбітражним Трибуналом Німецької Морської Асоціації Арбітражу прийнято рішення у справі "КОНДОК V", яким позов Ділекс Чартерінг АпС задоволено та присуджено стягнути з ПАТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" на користь Ділекс Чартерінг АпС (склад 48, Сундкаж 11, 2100 Копенгаген, Данія) основну суму заборгованості в розмірі 9361616,90 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 1583687,50 доларів США; процентів за період до 31 грудня 2013 року включно на загальну суму 1402629,74 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 56433,84 доларів США; процентів за період з 1 січня 2014 року по 30 червня 2014 року - 1438553,81 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 57879,22 доларів США; процентів за період з 1 липня 2014 року по 11 травня 2016 року 5282635,13 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 212543,18 доларів США; подальших процентів за ставкою 800 базисних пунктів вище встановленої законом процентної ставки, що передбачена р. 247 Цивільного кодексу Німеччини за період з 12 травня 2016 року до дня сплати; компенсацію за юридичні послуги в розмірі 174052,73 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 6314,60 євро); витрати на арбітражний розгляд - 710359,00 грн. (за курсом НБУ станом на 01.07.2016 року становить 25771,69 євро.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2016 р. у справі №761/37045/15-ц, залишеною без змін Апеляційним судом міста Києва ухвалою від 12.09.2017 року, а також постановою Верховного Суду від 19.09.2018 року, визнано і надано дозвіл на виконання рішення Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21.08.2015 року. При винесені зазначеної ухвали, судом встановлено, що боржника було належно сповіщено про призначення арбітра та про арбітражний розгляд, рішення не суперечить арбітражному застереженню в договорі, склад міжнародного комерційного арбітражу відповідав угоді між сторонами, рішення не було скасовано та його виконання не зупинено судом.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадовим І.С. 23.01.2019 року винесено постанову №ВП58163662 про відкриття виконавчого провадження на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2016 р. у справі №761/37045/15-ц.
Отже, певні неточності вказаної в арбітражному застережені щодо назви арбітражної установи (тобто не повна її назва, а зазначення лише абревіатури), не мала наслідком відмову арбітражного суду визнавати свою компетенцію з розгляду спору.
Конвенцією "Про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень" передбачено, що кожна Договірна Держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).
Пунктом 113 Керівництва Секретаріату ЮНСІТРАЛ по Нью-Йоркській Конвенції 1958 року зазначається, що відносно арбітражної угоди судами визнається, що вона не може бути виконана, якщо арбітражна угода мала "патологічний характер", зокрема, у таких випадках: якщо положення арбітражної угоди були складені нечітко і не містили достатньо вказівок, які б дозволили перейти до арбітражного розгляду; якщо в арбітражній угоді призначалася арбітражна установа, яка не існує. Але суди також можуть застосовувати підхід, спрямований на сприяння арбітражному розгляду, тобто тлумачити нечіткі чи непослідовні формулювання арбітражних угод таким чином, щоб підтримати ці угоди. При цьому, переважне право повинно віддаватися наміру сторін врегулювати спір в арбітражному порядку;
Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України, будь-які неточності у тексті арбітражної угоди та сумніви щодо її виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її виконуваності.
Господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди; суд може визнати угоду такою, що не може бути виконаною, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умовами відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд; у разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.
Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.08.2018 у справі № 906/493/16.
Отже, при наявності факту зазначення у п. 29 Договору назви Арбітражної установи та фактичного розгляду такою арбітражною угодою спору, у суду відсутні достатні правові підстави для визнання Арбітражної угоди (п. 29 Договору) такою, що не може бути виконаною, так як визначення сторонами Договору органу та місця проведення арбітражу підтверджує їх намір щодо обрання певної Арбітражної установи (та Регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд), незважаючи на неточність та неповність зазначення найменування такої установи.
Таким чином, в пункті 29 договору перевезення від 16.04.2013 року №15/13, визначено назву арбітражного суду - Німецька Морська Асоціація Арбітражу (англійською - German Maritime Arbitration Association , скорочена назва - GMAA). 
Твердження позивача про те, що відповідач 1 під час підписання договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 в частині укладення арбітражного застереження не мав повноважень на його підписання, оскільки таке укладення не було погоджено НАК "Нафтогаз України", як єдиним акціонером ДАТ "Чорноморнафтогаз", а також, не було погодження рішенням повноваженого органу управління ДАТ "Чорноморнафтогаз" судом першої інстанції були правомірно відхилені з огляду на наступне.
У відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
У відповідності до ч. 2    ст. 207 Цивільного кодексу України,    правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Згідно ч. 1    ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Органи юридичної особи діють у межах повноважень, наданих їм установчими документами та законом. Орган юридичної особи як її частина представляє інтереси останньої у відносинах з іншими суб`єктами права без спеціальних на те повноважень (без довіреності). Між юридичною особою та її органом правові відносини не виникають, а тому дії її органу визнаються діями самої юридичної особи.
У відносинах з третіми особами слід виходити з презумпції наявності достатнього обсягу повноважень на здійснення дієздатності юридичної особи як у одноособового органу юридичної особи, так і керівника її колегіального органу.
В позовній заяві позивач посилається на пп.13 п. 9.5.5. підрозділу 9.5. розділу 9 Статуту ПАТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз", затвердженого рішенням Загальних зборів акціонерів Товариства 21 січня - 04 квітня 2011 року, оформленого протоколом №1, згідно якого до компетенції Правління належить прийняття рішення щодо вчинення Товариством правочинів на суму від 5 (п`яти) мільйонів гривень до 10 (десяти) мільйонів гривень (крім угод щодо продажу природного газу, нафти, газового конденсату, в тому числі суміші нафти та газового конденсату та договорів на виконання геологорозвідувальних робіт за рахунок державних коштів. 
Оскільки, відповідно до ст. 16 Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13,  загальна вартість предмету правочину складає 10910445,00 грн., а тому, на думку позивача, укладення Договору від 16.04.2013 р. №15/13 можливо виключно на підставі рішення Правління ДАТ "Чорноморнафтогаз".
Посилаючись на ст.ст. 49, 58, 59 Закону України "Про акціонерні товариства" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), позивач зазначає, що НАК "Нафтогаз України" як єдиний акціонер ДАТ "Чорноморнафтогаз" не надавав погодження на укладення Договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13. 
Пунктом 1.1. Договору-доручення морського агентування №648 від 20.06.2012 року передбачено, що агент (ФОП Шаталов Е.В.) від імені судновласника/замовника (ПАТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз") та за його рахунок надає судновласнику/замовнику послуги, пов`язані з укладенням договорів або сприяє в укладенні таких договорів (надає фактичні послуги зазначені в Додатку №1), а замовник зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити такі послуги, в порядку, строки та на умовах, визначених даним Договором.
Згідно п. 4.1. Договору-доручення морського агентування №648 від 20.06.2012 року орієнтовна вартість послуг, вказаних в "Предмет Договору" складає 68033333,33 грн., крім того, ПДВ складає 13606666,67 грн. Разом з ПДВ орієнтовна загальна вартість послуг складає 81640000,00 грн. на весь строк дії Договору у відповідності до Протоколу погодження ціни (Додаток №7). 
Позивач та тертя особа не заперечує того, що договір-доручення морського агентування №648 від 20.06.2012, яким було надано право ФОП Шаталову Е.В. укладати договори від імені позивача, та орієнтовна вартість якого складала 81 640 000,00 грн., був погоджений НАК "Нафтогаз України", як єдиним акціонером ДАТ "Чорноморнафтогаз".
А тому, оскільки Договір перевезення від 16.04.2013 року №15/13, загальна вартість предмету якого складає 10910445,00 грн., укладено ФОП Шаталовим Е.В. в рамках виконання умов Договору-доручення морського агентування №648 від 20.06.2012 року, яким передбачено, що орієнтовна вартість послуг, вказаних в Договорі складає 81640000,00 грн., а тому відсутні підстави вважати, що такий договір та арбітражна угода у вигляді арбітражного застереження підписана за відсутності волі ДАТ "Чорноморнафтогаз" та без погодження НАК "Нафтогаз України".
Твердження апелянта про те, що договором-доручення морського агентування від 20.06.2012 визначена територія здійснення повноважень відповідача 1, до якої не входить територія Федеративної Республіки Бразилія, колегією суддів відхиляються, оскільки фактично такі пояснення стосуються визнання недійсності договору про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 в цілому, що не є предметом даного спору. Більше того, позивачем не заперечується факту того, що послуги із фрахту судна «Атрек» були замовлені відповідачем 1 за його згодою.
Більше того, як вбачається з тексту рішення Арбітражного Трибуналу Німецької Морської Асоціації Арбітражу від 21.08.2015, позивачем частково сплачувались відповідачу 2 суми простою за договором про перевезення від 16.04.2013 року №15/13 після його укладення.
Відповідно до ст. ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.
Отже, позивач, сплативши суми простою за договором про перевезення від 16.04.2013 року №15/13, здійснив його фактичне схвалення.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що ДАТ "Чорноморнафтогаз" не погоджувався спірний Договір про перевезення від 16.04.2013 року №15/13. 
З огляду на положення статей  3,  13 Цивільного кодексу України  суд погоджується з твердженнями, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6  статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що дії позивача, який 20.06.2012 уклав Договір-доручення морського агентування №648 та в подальшому, на виконання зазначеного договору, від імені за дорученням і за рахунок позивача відповідачем 1 - ФОП Шаталовим Е.В. 16.04.2013 року укладено Договір перевезення №15/13, здійснював оплати за таким договором, а згодом пред`являє позов про визнання вказаного правочину недійсним, суперечить його попередній поведінці (укладенню договору, отриманню послуг інше) і є недобросовісним.
А тому, оскільки позивачем не доведено неможливості виконання умов Договору в частині арбітражного застереження, матеріалами справи спростовується твердження позивача про те, що арбітражне застереження не спрямовано на реальне настання правових наслідків, а також, не обґрунтовано, належним чином не доведено та не надано жодного доказу на підтвердження недійсності Договору перевезення від 16.04.2013 року №15/13 в частині арбітражного застереження, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову позовних вимог про визнання угоди такою, що не може бути виконана та визнання правочину недійсним в частині.
Стосовно заяви відповідача 2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, слід зазначити наступне.
За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Враховуючи необґрунтованість заявлених позовних вимог, позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин.
Стосовно заявленого позивачем клопотання винесення окремої ухвали, колегія суддів відзначає наступне.
Відповідно до ст. 246 ГПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
В той же час, колегією суддів під час розгляду даної апеляційної скарги не встановлено порушення законодавства або недоліків в діяльності, зокрема відповідача 2, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні заяви позивача в частині винесення окремої ухвали.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2020 року у справі № 911/1803/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П  О  С  Т  А  Н  О  В  И  В  :

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2020 року у справі № 911/1803/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.03.2020 року у справі № 911/1803/19 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Матеріали справи № 911/1803/19 повернути до місцевого господарського суду.
         
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 03.03.2021

Головуючий суддя                                                            М.А. Дідиченко 

Судді                                                                                М.А. Руденко

                                                                                Є.Ю. Пономаренко