П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/12022/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Попова О.Г.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
12 лютого 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Курка О. П. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року  (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мазіс" до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
в грудні 2019  року позивач звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від  18 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Житомирській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на його переконання, до невірного вирішення справи.
07 грудня 2020 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
08 лютого 2021 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.
В обґрунтування не можливості прибути в судове засідання зазначено про те, що вжиті Кабінетом Міністрів України, на підставі постанови "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", карантинні заходи опосередковано стосуються і відвідування судових органів, які так само як і інші державні та недержавні установи не можуть підпадати під ризик поширення коронавірусу COVID-19. При цьому, запроваджені заходи не перешкоджають учасникам провадження прибути до суду, а лише покладають додаткові обов`язки щодо дотримання правил карантину.
При цьому, суд зауважує, що питання внутрішньої організації роботи Головного управління ДПС у Житомирській області не є поважною підставою  неможливості прибуття представника в судове засідання.
Крім того, значна віддаленість від місця проживання представника відповідача від міста Вінниці не є підставою для відкладення судового засідання.
Таким чином, як вбачається зі змісту клопотання, будь яких мотивованих обґрунтувань неможливості прибуття в судове засідання відповідача,  не наведено та не надано жодного належного доказу, на підтвердження обставин, що перешкоджають представнику Головного управління ДПС у Житомирській області  прибути в судове засідання для участі у розгляді справи.
У зв`язку  з чим, колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає задоволенню.
09 лютого 2021 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином. Причини неявки суду невідомі.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 09 лютого 2021 року було прийнято протокольну ухвалу.   
За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи неоспорені факти про те, що 13 червня 2019 року начальником Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області було видано наказ №1108 "Про проведення документальної перевірки ТОВ "МАЗІС" з 26 червня 2019 року тривалістю 10 робочих днів з метою контролю за дотриманням вимог:
- податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2016 по 31,03.2019;
- законодавства по єдиному соціальному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період діяльності з 01.10.2011 по 31.03.2019 (а.с.27)  .
Внаслідок проведеної перевірки відповідачем складено акт перевірки від 22.07.2019р. №524/06-30-14-01/13571017 (а.с.66-129).
На підставі висновків акту перевірки, контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення:
- №0020551401 від 15.08.2019 року за яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на прибуток на суму 264963 грн. (з яких - 211 970 грн. - за податковими зобов`язаннями; 52 993 грн. - за штрафними санкціями) (а.с.40)
- №0020541401 від 15.08.2019р. за яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: ПДВ на суму - 147 496 грн. (з яких - 117 997 грн. - за податковим зобов`язанням; 29 499 грн.00 коп. - за штрафними санкціями) (а.с.37).
27 серпня 2019 року позивач в порядку адміністративного оскарження звернувся із скаргою до Державної фіскальної служби України (вих.№41 від 27.08.2019р.) із проханням скасувати вище зазначенні повідомлення-рішення (а.с.42-48).
01.11.2019 року від ДПС України надійшло рішення про результати розгляду скарги (вих.№7412 16/99-0 08- 05-01 від 28.10.2019р.), яким повідомлено позивача про те, що податкові повідомлення-рішення №0020541401, №0020551401, №0020501306, №0020511306, №0020521306. №0020531306 від 15.08.2019р. залишено без змін, а скаргу -   без задоволення (а.с.51-63).
Проте, вважаючи прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення №0020541401, №0020551401 протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом про їх скасування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Як визначено підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.
Періодичність проведення документальних планових перевірок платників податків визначається залежно від ступеня ризику в діяльності таких платників податків, який поділяється на високий, середній та незначний. Платники податків з незначним ступенем ризику включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки, середнім - не частіше ніж раз на два календарних роки, високим - не частіше одного разу на календарний рік.
Порядок формування та затвердження плану-графіка, перелік ризиків та їх поділ за ступенями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Платники податків - юридичні особи, що відповідають критеріям, визначеним пунктом 43 підрозділу 4 розділу XX "Перехідні положення" цього Кодексу, та у яких сума сплаченого до бюджету податку на додану вартість становить не менше п`яти відсотків від задекларованого доходу за звітний податковий період, а також самозайняті особи, сума сплачених податків яких становить не менше п`яти відсотків від задекларованого доходу за звітний податковий період, включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки. Зазначена норма не поширюється на таких платників податків у разі порушення ними статей 45, 49, 50, 51, 57 цього Кодексу.
Про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.
Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.
Згідно з пунктами 77.6., 77.7 статті 77 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.
Строки проведення документальної планової перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу.
Порядок оформлення результатів документальної планової перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу (пункт 77.9).
Позивач вказує, що контролюючим органом не направлявся ТОВ "Мазіс" акт перевірки від 22.07.2019 року №524/06-30-14-01/13571017, що позбавило позивача можливості надати заперечення на акт перевірки. Однак, вказане спростовується поштовим повідомлення про повернення до відповідача поштового відправлення (акту перевірки) з відмітною "за закінченням строку зберігання" (т.7 а.с.67).
Аналізуючи доводи апелянта стосовно правомірності винесення відповідачем податкового повідомлення - рішення  №0020551401 від 15.08.2019 року, колегія суддів зазначає наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем на підставі висновку податкового органу у зв"язку з тим, що позивачем - ТОВ "Мазіс", порушено п.п. 14.1.11 п.4.1 ст.14, п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.44.1, п.44.2 ст.44 Податкового Кодексу України №2755-УІ від 02.12.2010р. № 2755-VI (із змінами та доповненнями), ст.3, ст.4 та ст.9 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (із змінами та доповненнями), Положення (Стандарту) бухгалтерського обліку №15 "Доходи", який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999р. №290 "Про затвердження Положення (Стандарту) бухгалтерського обліку" та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.12.1999р. за №860/4153 (із змінами та доповненнями), Положення (Стандарту) бухгалтерського; обліку №11 "Зобов`язання", який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000р. №20 "Про затвердження Положення (Стандарту) бухгалтерського обліку" та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.02.2000р. за №85/4306 (із змінами та доповненнями) Положення (Стандарт) бухгалтерського обліку п.9,1 ст.9 №16 "Витрати", який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. № 318 "Про затвердження Положення (Стандарту) бухгалтерського обліку" та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.01.2000р. за №27/4248 (із змінами та доповненнями), в результаті чого було занижено податок на прибуток на загальну суму 264963,00 грн, (з яких - 211 970 грн.00 коп. - за податковими зобов`язаннями; 52 993 грн. 00 коп. - за штрафними санкціями) (а.с.40).
Так, в акті перевірки від 22.07.2019 р. №524/06-30-14-01/13571017 зазначено, що перевіркою повноти декларування показників рядка 02 Декларацій фінансовий результат до оподаткування (прибуток та збиток) визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності за період з 01.01.2016р. по 31.03.2019р. встановлено заниження в сумі 1177617 грн., у тому числі за: 2016р. в сумі - 152568,5 гри., 2017р. в сумі - 495073,0 грн., 2018р. в сумі - 476391,0 грн., 2019р. в сумі - 53584.0 грн. (а.с.87).
Як зазначено в акті перевірки, позивачем неправомірно здійснювалось списання паливно-мастильних матеріалів, а також ТОВ "Мазіс" занижено дохід за рахунок не включення до його складу простроченої кредиторської заборгованості. Тому сума грошових зобов`язань за період з 01.01.2016 р. по 31.03.2019 р. має бути збільшена за платежем податок на прибуток на 211970 грн 00 коп. (18% від 1177617 грн.,) та за штрафними санкціями на суму - 52933,0грн.
Так, в акті перевірки від 22.07.2019 р. №524/06-30-14-01/13571017 податковим органом зазначено, що ТОВ "Мазіс" безпідставно віднесено до витрат за період, що перевірявся, витрати пов`язані зі списанням паливно-мастильних матеріалів (далі ПММ) дизпалива на грузовий автомобіль на загальну суму - 591 096,40 грн:
за 1 кв.2016 року - 20011,8 грн.;
за 2 кв. 2016 року - 46070,6 грн.;
за 9 місяців 2016 року - 75472,6 гри.;
за 2016 рік - 1 19094,1 грн.;
за 2017 рік - 198823,6 грн.;
за 2018 рік - 219595,3 грн.;
за 1 кв.2019 рік - 53583,5 грн.
Положеннями п.  44.1  ст.  44 Податкового кодексу України  визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Згідно п.9 розділу "Витрати" "Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16" затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 31.12.99 року №318 визначено виключний перелік послуг, які не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати.
Відповідно до ст. 901, 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Положеннями статті 9 Закону № 996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до  Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, видаткові накладні, податкові накладні, акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Необхідною умовою для цього є факт придбання товарів (послуг) із метою їх використання в господарській діяльності. За відсутності факту придбання товарів (послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Визначальною має бути подія, підтверджена документально. При цьому, документи мають бути складені особою, діяльність якої, безумовно, здійснюється в межах правової відповідальності, яку можливо ідентифікувати, відповідальною за здійснення господарської операції та під час здійснення господарської операції.
Відповідно до п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу України  право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі у разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Пунктом  198.3  ст.  198 ПК України  встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до  статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом  193.1  статті  193  цього  Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Згідно п.  198.6  статті  198 Податкового кодексу України  не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом  201.11  статті  201  цього  Кодексу).
Пунктами  201.1,  201.4  ст.  201 ПК України  визначено, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товару (послуг).
Згідно п.  201.10  ст.  201 Кодексу податкова  накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Пунктом 201.6 ст. 201 Кодексу встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Як зазначено в акті перевірки, списання ПММ можливо здійснювати на підставі будь-якого первинного документа, який відповідає вимогам встановленим для первинного документа.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що на підтвердження здійснення господарських операцій щодо ПМП позивачем надано (т.1 а.с.250- т.6 а.с.195): договір поставки №3-20/01/2016 від 20.01.2016р., договір поставки №10-20/03/2017 від 20.03.2017р. договір поставки №6-15/02/2017 від 15.02.2017р., договір поставки №3- 13/01/2017 від 13.01.2017р. договір поставки №22-03/-9/2018 від 03.09.2018р., договір поставки №10-17/04/2018 від 17.04.2018р., договір поставки №5-10/01/2018 від 10.01.2018р., договір поставки №01-15/05/2019 від 15.01.2019р., договір поставки №02- 25/01/2019 від 25.01.2019р., договір купівлі-продажу нафтопродуктів №26/ОБККТЛ-0341 від 30.11.2016 року (разом з накладними); видаткові накладні за 2016р. - 1-й квартал 2019р.; товаро-транспортні накладні за 2016р. - 1-й квартал 2019р.; дорожні листи за 2016р. - 1 -й квартал 2019р.; акти списання до 2016р. - 1 -й квартал 2019р.; звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (разом з чеками) за 2016р. - 1-й квартал 2019р.
Вказані докази свідчать про те, що позивачем було віднесено витрати на ПММ до складу витрат в межах своєї господарської діяльності, які документально підтвердженні відповідними витратами шляхом оформлення первинних документів відповідно до вимог законодавства.
Проаналізувавши надані позивачем первинні документи, колегія суддів вважає, що вказані документи не мають дефектів щодо форми, змісту або пошкодження, які б зумовили втрату ними юридичної сили і доказовості, тобто оформлені відповідно до чинного законодавства України, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій та засвідчують фактичний рух активів між задекларованими учасниками.
Колегія суддів критично відноситься до посилання апелянта на наказ Міністерства статистики України та Міністерства транспорту України від 07.08.96 № 228/253 "Про затвердження Інструкції про порядок виготовлення, зберігання, застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28.08.1996 за № 483/1508  на виконання висновку Міністерства юстиції України від 15.05.2006 № 10/68 про скасування рішення про державну реєстрацію спільного наказу Міністерства статистики України та Міністерства транспорту України від 07.08.96 № 228/253, - скасовано на підставі спільного Наказу Державного комітету статистики від 03.11.2006 № 507/1059. Вказана Інструкція на момент проведення перевірки втратила чинність та не може бути прийнята до уваги.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що списання ПММ здійснювалося позивачем з належним підтвердженням первинними документами, які містять всі обов`язкові реквізити, а тому твердження відповідача про заниження позивачем податкових зобов`язань списання ПММ за період з 01.01.2016р. по 31.03.2019р. на загальну суму - 591 096,40 грн є необґрунтованими.
Щодо заниження ТОВ "Мазіс" доходу шляхом не включення кредиторської заборгованості, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно акту перевірки 22.07.2019 р. №524/06-30-14-01/13571017 ТОВ "Мазіс" занижено дохід за рахунок не включення простроченої кредиторської заборгованості на суму - 346  519,00 грн, в тому числі по періодах: 1 квартал 2016року - 106 116.00грн.; 2016 рік - 185 859, 00 грн. (106 116, 00 грн + 72 742,6 гри.); 2017 рік - 160 660 грн.
Зокрема:
- у рядку 01 Декларації "Дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням не прямих податків), встановлено його заниження в сумі - 106 116, 00 грн, за 1 кв. 2016року, за рахунок не включення до складу доходу реалізованих дверей ТОВ "Двері Білорусії" код - 33750983.
-  по бухгалтерському рахунку 631 "Розрахунки з вітчизняними постачальниками", та стан її погашення протягом перевіреного періоду та встановлено, що по ряду контрагентів заборгованість рахувалась як на початок перевіреного періоду станом на 01.01.2016р. так і на кінець 31.12.2017р. згідно даних обліку підприємства тобто понад 3-х років, а саме: по рах. 631: ПП "Житомиртехнобуд", код ЄДРПОУ 34400648. в сумі - 72 742,6 грн (дата виникнення 12.2009 року); СПД ОСОБА_1 , код - НОМЕР_1 , на загальну суму - 160 660,0 гри, (дата виникнення заборгованості - прибуткова накладна ПН 0000680 від 12.08.2014р. на суму - 59000,0 гри.; прибуткова накладна ПН 0000685 від 19.08.2014р. на суму - 12700,0грн.; прибуткова накладна ПН 0000685 від 22.08.2014р. на суму - 88960,0 грн.
Щодо доводів апелянта про заниження ТОВ "Мазіс" доходу від реалізації дверей ТОВ "Двері Білорусії" в сумі - 106116,00 грн, судова колегія вказує на слідуюче.
05 серпня 2013 року між позивачем та ТОВ "Двері Білорусії" було укладено договір поставки №05/08-1 (т.6 а.с.203-204).
Відповідно до п.1.1 Договору: "Продавец" обязуется поставить и передать в собственность Покупателя входные двери (далее - Товар), а Покупатель обязуется принять Товар и оплатить его стоимость на условиях изложених в настоящем Договоре." Згідно п.11.1 Договору : "Настоящий договор вступает в силу с момента его подписания сторонами и действует до 31 декабря 2014 года, а в части исполнения сторонами взятых на себя по договору обязательств - до полного их виполнения".
В п.11.2 Договору зазначено: "В случае отсутствия письменного заявления одной из сторон о прекращении действия договора в течении одного месяца до окончания срока его действия, договор считается пролонгированым на один календарный год на тех же условиях."
Договір поставки №05/08-1 від 05.08.2019р. було пролонговано ще на 2015, 2016, 2017, 2018 роки.
Між сторонами за всі ці періоди складенні акти звіряння взаємних розрахунків за весь період здійснення поставки за договором №05/08-1 від 05.08.2019 р. (т.6 а.с.205-234)
Відповідач, зазначаючи про порушення, встановив даний факт шляхом співставлення даних бухгалтерського обліку, а саме журналу-ордеру "головна книга" за 2016 рік, первинні бухгалтерські документів, аналізів-рахунків 26, 361, 701, 702, 703, 704, 79 товарно-транспортних накладних на перевезення з даними, відображеними у рядку 01 Декларації "Дохід від будь-якої діяльності з вирахуванням непрямих податків), визначених за правилами бухгалтерського обліку" за 1 кв. 2016 року, 2016 рік та звіту про фінансові результати за за 1 кв. 2016 року. 2016рік обсягів реалізації декларацій з ПДВ з обсягами реалізації податкової Декларації з податку на прибуток підприємства за 1 кв. 2016 року, 2016 рік (т.1 а.с.74).
Дослідивши надані позивачем акти звіряння взаємних розрахунків між ТОВ "Мазіс" та ТОВ "Двері Білорусії" та пояснення надані представником позивача колегія суддів встановила, що заборгованість перед ТОВ "Двері Білорусії" в сумі - 106 116,00грн. є технічною помилкою і спростовується наявними первинними документами, які підтверджують наявність господарських відносин.
З приводу кредиторської заборгованості, яка виникла у ТОВ "Мазіс" перед ПП "Житомиртехнобуд", код ЄДРПОУ - 34400648 в сумі 72742,60 грн та перед СПД   ОСОБА_1 в сумі  160660,00 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.  135.1 ст. 135 ПК України  доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до  статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті;   інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у      статті 136  цього Кодексу.
Згідно з пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПК України  інші доходи включають, в тому числі вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному  періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді,  безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.
Відповідно до п. 3 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності" затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73,  "зобов`язання" - це заборгованість підприємства, яка виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, призведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди.
Тобто, під "кредиторською заборгованістю" мається на увазі заборгованість підприємства перед іншим юридичним і фізичним особам, що виникла в результаті здійснених раніше дій (подій), оцінена в гривнях і щодо якої в підприємства існують зобов`язання її погашення в певний     строк.
Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зобов`язання та її розкриття у фінансовій звітності визначені в Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 11 "Зобов`язання" (далі -  П(С)БО 11, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 №20.
За змістом п.  44.1  ст.  44 ПК України  для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Відповідно до п.п. 4, 5 і 6  П(С)БО 11 "Зобов`язання", за строком погашення зобов`язання поділяють на: довгострокові (очікуваний строк погашення перевищує 12 місяців або операційний цикл) та поточні (очікуваний строк погашення не перевищує операційного циклу чи 12 місяців).
Поточні зобов`язання відображаються в балансі за сумою погашення (недисконтованою сумою грошових коштів або їх еквівалентів, котра, як очікується, буде сплачена для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства).
Зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.
Аналізуючи зміст п. 5 П(С)БО 11 "Зобов`язання" можна дійти правового висновку, що під словами "не підлягає погашенню" слід мати на увазі випадок, коли є впевненість у тому, що заборгованість уже не погашатиметься. Зокрема, така впевненість може бути у такому випадку як сплив строк позовної давності (під яким в  ст. 256 Цивільного кодексу України розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) та прийняття рішення не погашати борг після його закінчення.
Тобто, після спливу строку позовної давності боржник може бути впевненим, що кредитор не зможе звернутися до суду з вимогою про погашення заборгованості, а тому погашення такої заборгованості вже не є обов`язком боржника. З огляду на зазначене, боржник може або розрахуватися з кредитором за такими зобов`язаннями, або ж прийняти рішення про їх непогашення.
Відповідно до ст.ст. 257, 260 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими  статтями 253-255 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 253 ЦК України  перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Таким чином, перебіг строку позовної давності розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати чи настання події, із якою пов`язаний його початок. Зокрема така подія може настати в день, коли особа дізналася (або могла дізнатися) про порушення власного права чи про особу, котра його порушила (як то визначено в ч. 1  ст. 261 ЦК України).
При цьому, ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Наведені положення дають підстави також для висновку, що у договірних правовідносинах початок перебігу строку позовної давності також залежить від умов договору, укладеного між боржником і кредитором, щодо строків виконання зобов`язання.
Відповідно до ч.  ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Таким чином, у разі якщо зобов`язання має визначений строк виконання (у договорі чітко зазначено, до якої дати чи в який строк сторони повинні виконати свої зобов`язання), то перебіг позовної давності розпочинається зі спливом строку виконання (що передбачено в ч. 5  ст. 261 ЦК України, та кореспондується зі  ст. 530 цього Кодексу). Тобто, фактично перебіг позовної давності розпочинається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконано.
Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, дата виникнення заборгованості, яка виникла у ТОВ "Мазіс" перед ПП "Житомиртехнобуд" - грудень 2009 року.
Так, в позовній заяві позивач вказує, що 01.12.2009 року між ТОВ "Мазіс" (Замовник) та ПП "Житомиртехнобуд" (Підрядник) було укладено договір підряду №3/86 на підставі якого підрядник прийняв на себе зобов"язання виконати роботи по капітальному ремонту покрівлі виробничого цеху в м.Житомир, вул. Ватутіна 61а, згідно умов договору (т.6 а.с.235-237).
Пунктом 4.1 договору вартість робіт визначена на основі кошторису та становить 102142,63 грн без ПДВ.
Відповідно п.9.1 договору, даний договір вступає в силу після його підписання та діє до закінчення виконання робіт.
Оплату робіт підтверджено платіжними дорученнями №140 від 19.04.2010 року - 15000, 00 грн.;  №246 від 17.05.2010 року - 12000, 00 грн., №321 від 17.06.2010 року - 3 000,00 грн (т.6 а.с.238-242).
Тобто,  документами, що підтверджують правомірність дій позивача є договір №3/86 від 01.12.2009 року, платіжні доручення та акти виконаних робіт. Відповідач в акті перевірки (аркуш) зробив висновок, що заборгованість, термін позовної давності якої вийшов ще в 2012 році необхідно було включити до складу доходів звітного періоду - тобто за 2016 рік, адже така заборгованість перед ПП "Житомиртехнобуд" виникла ще у 2009 році і за загальними правилами обрахунку термінів позовної давності складає 3 роки, тобто строк позовної давності вийшов ще в грудні 2012 року.
12.03.2014р. між ТОВ "Мазіс" (по тексту - Замовник) та СПД ОСОБА_1 (по тексту - Продавець) було укладено договір №3-12/03/2014 (т.6 а.с.243-).
У відповідності до розділу 1 договору предметом договору є зобов`язання за яким, продавець зобов`язується передати у власність Замовника товар, а Замовник прийняти та оплатити товар відповідно до умов Договору і прийнятих сторонами змін та доповнень до договору. Під товаром розуміється - фурнітура.
Згідно п.3.2. договору оплата проводиться по виставлених рахунках-фактурах Продавцем на розрахунковий рахунок Продавця.
Згідно п.5.1 договору даний договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014року, але в будь-якому випадку до повного його виконання сторонами. Якщо жодна із сторін за 10 днів до закінчення дії договору не заявить про бажання його припинення, то такий Договір вважається пролонгованим на один календарний рік та на тих самих умовах.
В п.5.3 передбачено, що закінчення терміну дії або розірвання Договору не звільняють сторони від виконання зобов`язань прийнятих на себе за цим договором.
Отже, термін дії договору не закінчився 31.12.2014року, договір було пролонговано автоматично і зобов`язання Сторін тривали відповідно до умов договору. Між сторонами було складено та підписано наступні видаткові накладні:
видаткова накладна №РН-0000015 від 12.08.2014р. на суму - 64000,0грн.;
видаткова накладна №РН-0000016 від 19.08.2014р. на суму - 18000,0грн.;
видаткова накладна №РН-0000017 від 22.08.2014р. на суму - 88960,0грн.;
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем було частково погашено заборгованість, яка виникла у ТОВ "Мазіс"  перед СПД ОСОБА_1 , що підтверджується платіжними дорученнями (т.6 а.с.248-252), зокрема: від 18.04.2018р. - 9000,00 грн; від 14.06.2018 р.- 10000,00грн; від 19.06.2018р. - 141 660,00 грн.
Тобто, доводи апелянта, про те що кредиторська заборгованість у сумі - 160 660,00грн. перед СПД ОСОБА_1 є безнадійною, є помилковими, оскільки незважаючи на те, що термін дії договору №3-12/03/2014 закінчився, проте зобов`язання сторін не припинились в частині виконання оплати за поставлений товар.
Враховуючи вищевикладене,колегія суддів вважає, що твердження апелянта щодо заниження доходу за рахунок не включення простроченої кредиторської заборгованості на суму - 346 519 грн 00 коп, в тому числі по періодах: 1 квартал 2016року - 106 116,00грн ; 2016 рік - 185 859, 00 грн. (106 116, 00 грн + 72 742,6 грн); 2017 рік - 160 660 грн. є безпідставними та спростовуються вищезазначеними обставинами..
Суд звертає увагу на те, що зауваження щодо форми та змісту наданих позивачем первинних документів з боку контролюючого органу в акті перевірки відсутні.
Аналізуючи доводи апелянта стосовно правомірності винесення податкового повідомлення-рішення №0020541401 від 15.08.2019 року, колегія суддів зазначає слідуюче.
В оскаржуваному ППР зазначено, що на підставі акту перевірки від 22.07.2019 р. №524/06-30-14-01/13571017 встановлено порушення п.п. 14.11 п.4.1.ст.14, п.134.1.1 п. 134.1 ст.134, п.44.1, п.44.2 ст.44 Податкового кодексу України №2755-VI від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та доповненнями). У зв"язку з цим згідно п.54.3.3 пункту 53.3 статті 54, пунктом 58.1 та 58.2 статті 58 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість (код платежу - 14010100) на - 147 496 грн. 00 коп. (з яких - 117 997 грн 00 коп. - за податковими зобов`язаннями: 29 499 грн 00коп. - за штрафними санкціями) (т.1 а.с.37).
Підстави винесення податковим органом вказаного податкового повідомлення-рішення є:
- ТОВ "Мазіс" за період з 01.01.2016 р. по 31.03.2019 р. не правомірно списало палива дизельного у кількості - 28756,52 літри на суму - 709315,66 грн. в тому числі ПДВ - 118 219,28 грн;
- передача в оренду майна, яке належить на праві приватної власності ТОВ "Мазіс" було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, що призвело до заниження позивачем бази оподаткування податком на додану вартість та занижено податкові зобов`язання з ПДВ з реалізації послуг у вигляді оренди на загальну суму 10303,85грн. у зв`язку з чим, позивачем занижено податкові зобов`язання з ПДВ на загальну суму - 128520 грн., а саме по періодах: з січня 2016 по березень 2019. Позивачем завищено податковий кредит на суму - 76649 грн.
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПКУ об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 ПКУ.
Підпунктом 186.2.2 пункту 186.2 статті 186 ПКУ визначено, що місцем постачання послуг, пов`язаних з нерухомим майном, у тому числі що будується, (послуги агенств нерухомості, послуги з підготовки та проведення будівельних робіт, інші послуги за місцезнаходженням нерухомого майна)  є фактичне місцезнаходження такого нерухомого майна.
Дослідивши подані позивачем первинні документи (т.1-т.6) на відповідність ст. 9 Закону України від 16.07.1999 № 996-XІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", судом встановлено реальність (фактичне) вчинення господарських операцій з використання (списання) паливно-мастильних матеріалів з метою його використання в  господарській діяльності ТОВ "Мазіс", а тому вартість використаного пального на суму 709315,66 грн. (в тому числі ПДВ - 118 219,28 грн.) було правомірно віднесено до витрат позивача.
При цьому, суд звертає увагу на те, що податковий орган в акті перевірки та у своєму відзиві на позовну заяву не ставив під сумнів достовірність даних, які містять первинні бухгалтерські документи, а також не зазначав про невідповідність первинних бухгалтерських документів вимогам чинного податкового законодавства, зокрема, відсутності у них обов`язкових реквізитів.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо заниження позивачем бази оподаткування податком на додану вартість  з реалізації послуг у вигляді оренди, з огляду на наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до договору оренди від 01.01.2016 року №01/01/2016 ТОВ "Мазіс" (орендодавець) надано приватному підприємцю ОСОБА_1 в орендне використання торгову площу 43 кв.м. магазину по АДРЕСА_1 , орендна плата становить 600 грн на місяцьу т.ч.ПДВ (т.6 а.с.255).
Статтями 284 та 286 Господарського кодексу України визначено, що істотною умовою договору оренди є, зокрема, орендна плата, яка є фіксованим платежем, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
За приписами п. 188.1 ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб"єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов"язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв"язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб"єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
Підпунктом 170.1.2 п.170.1 ст.170 ПК України встановлено, що податковим агентом платника податку - орендодавця під час нарахування доходу від надання в оренду об`єктів нерухомості, інших, ніж зазначені в підпункті 170.1.1 цього пункту (включаючи земельну ділянку, що знаходиться під такою нерухомістю, чи присадибну ділянку), є орендар.
При цьому об`єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу за повний чи неповний місяць оренди. Мінімальна сума орендного платежу визначається за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України, виходячи з мінімальної вартості місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомості з урахуванням місця її розташування, інших функціональних та якісних показників, що встановлюються органом місцевого самоврядування села, селища, міста, об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, на території яких вона розташована, та оприлюднюється у спосіб, найбільш доступний для жителів такої територіальної громади. Якщо мінімальну вартість не встановлено чи не оприлюднено до початку звітного (податкового) року, об`єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеного в договорі оренди.
У даному випадку суб`єкт підприємницької діяльності - ТОВ "Мазіс" надає в оренду власне нерухоме майно іншому суб`єкту підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , тобто і орендодавець, і орендар виступають саме в статусі підприємців, а не фізичних осіб, тобто вони не є податковими агентами у розумінні пп. 170.1.2 п.170.1 ст.170 ПК України.
Крім того, доказів визнання договору оренди недійсним  у передбаченому законом порядку, сторонами не надано.
За таких обставин, доводи контролюючого органу щодо не правомірного списало палива та заниження позивачем бази оподаткування ПДВ з реалізації послуг у вигляді оренди, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Серед іншого, дослідивши дані бухгалтерського обліку ТОВ "Мазіс", інформацією, яка міститься в головній книзі, в фінансових звітах за перевіряємий період та первинні бухгалтерські документи (видаткові накладні, акти приймання-передачі) за перевіряємий період, а саме: за 2016р., 2017р., 2018р., судом встановлено суд наступне.
В додатку №6 відповідачем зазначено інформацію за показником Рядок 2000 "Доходи від реалізації" та зроблено висновок, що доходи від реалізації мають становити -16 514 445,8грн.
Однак  згідно інформації, яка міститься в бухгалтерських рахунках головної книги за 2016 рік:
-  рахунок 701 - дохід від реалізації готової продукції становить -15 559 320,36 грн.
-   рахунок 702 - дохід від реалізації товарів становить - 719 000,00 грн.
-  рахунок 703 - дохід від реалізації робіт та послуг становить -116 403,04 грн.
Всього доходів рядка 2000 (рах.701 + рах.702 + рах. 703) звіту про фінансові результати згідно головної книги за 2016 рік становить -16 394 723,40 грн. (т.8 а.с.77-79).
В той же час, відповідно даних звітів про фінансові результати за 2016 рік ТОВ "Мазіс" задекларував доходи від реалізації продукції рядок 2000 - 16 394 723,40 грн; інші операційні доходи рядок 2120 - 51 439,90 грн (рах.712); інші доходи рядок 2240 - 2083,33 (рах.746) (т.8 а.с.76 зворот, 80,81)
Тобто, всього за 2016 рік згідно головної книги разом доходи ТОВ "Мазіс" становили в загальній сумі - 16 448 246,63 грн.
Вказана сума доходу ТОВ "Мазіс" була зафіксовано в фінансовому звіті за 2016рік (т.8 а.с.76).
Водночас, відповідач в акті перевірки та в додатку до акту перевірки № 6 визначив, що доходи ТОВ "Мазіс" за 2016 рік становили -16 514 445,80 грн, що більше на 119722,40 грн.
Проте, колегія суддів вважає, що відповідач необґрунтовано збільшив суму доходів позивача на суму 119722,40 грн. Вказане спростовується інформацією, яка міститься в головній книзі, в фінансових Звітах за перевіряємий період та первинні бухгалтерські документи (видаткові накладні, акти приймання-передачі) за перевіряємий період.
З приводу собівартість реалізованої продукції, суд зазначає, що всього за 2017 рік згідно головної книги разом собівартість реалізованої продукції становить - 12578053,93 грн. Вищезазначена собівартість реалізованої продукції ТОВ "Мазіс" була зафіксована в фінансовому звіті за 2017рік.
Відповідач в додатку до акту перевірки №6.1 розділ 7 графа "Всього за даними бухгалтерського обліку" "За даними платника податків" протиправно зазначив суму - 12442409,60 грн, чим занизив собівартість на - 135590,40 грн.
Зокрема, в додатку №6.1 податковим органом досліджено інформацію за показником Рядок 2050 "Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)" та зроблено висновок, що собівартість від реалізації має становити -12 442 409,60грн.
Згідно звіту про фінансові результати за 2017 рік по рядку 2050 "Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послу)" становить в сумі - 12 578 053,93 грн.
Рах. 901 - в сумі 12314204,64 грн.
Рах. 902 - в сумі 128205,00 грн.
Рах. 943 - в сумі 135644,29 грн.
Всього собівартість реалізованої продукції по рядку 2050 згідно головної книги за 2017 рік становить - 12 578 053,93 грн (т.8 а.с.83-118)
Вищезазначена собівартість реалізованої продукції ТОВ "Мазіс" була зафіксована в фінансовому звіті за 2017рік (т.8 а.с.82).
Також, в додатку №6.2 до акту перевірки податковим органом досліджено інформацію за показником Рядок 2050 "Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)" та зроблено висновок, що собівартість від реалізації  за 2018 рік має становити -14384800,00рн (т.8 а.с.150).
Водночас, як встановлено з матеріалів справи, собівартість реалізованої продукції по рядку 2050 згідно головної книги за 2018 рік становить 14128 004,13 грн.  рахунок 901 (т.8 а.с.119), що менше на 256795,87 грн.
Крім того, в ході розгляду справи, позивачем подані до суду додаткові пояснення щодо податку на прибуток  за 2017 рік.
Так, згідно звіту про фінансові результати за 2017 рік разом витрати (2050+2180+2270) код рядка 2285 становлять - 17042,9грн.
З яких обороти по рахункам головної книги:
Рах.901 - в сумі 12314204,64 грн.
Рах.902 - в сумі 128205,00 грн.
Рах. 943 - в сумі 135644,29 грн.
Рах.92 - в сумі 1337806,25грн.
Рах.91 - в сумі 2953276,32грн.
Рах.949 -в сумі 46627,16грн.
Рах.945 - в сумі 16009,74грн.
Рах.948 - в сумі 864,71 грн.
Рах.977 - в сумі 75833,18грн.
Рах.704- в сумі 33333,41грн.
Всього по рядку 2285 згідно головної книги за 2017 рік становить - 17041804,70 грн. (заокруглено до 17042,9грн. )
В цілому, на думку відповідача за 2017 рік за даними перевірки фінансовий результат до оподаткування з податку на прибуток має бути завищено:
- 160660 грн. - кредиторська заборгованість ФОП ОСОБА_1 ,
- 198823 грн. - списання ПММ
- 135590 грн. - собівартість реалізованої продукції.
Разом - 495073 грн. (ряд 12 графа "Відхилення" додатку 6.1)
В свою чергу, висновки податкового органу щодо заборгованості по списанню ПММ, кредиторської заборгованості перед ФОП ОСОБА_1 , є безпідставними та спростовані вищезазначеними обставинами.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.  
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо задоволення адміністративного позову.
При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Курко О. П.