ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

17 березня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №592/18260/19 
Номер провадження 22-ц/816/157/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Левченко Т. А. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 листопада 2020 року, у складі судді Фоменко І.М., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 12 листопада 2020 року 

                                             в с т а н о в и в :

04 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування. 
Свої вимоги мотивував тим, у період з 02 листопада 1984 року по 26 січня 2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 і в 1984 році, за згодою власника - батька дружини ОСОБА_4 , вселився у домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де в подальшому був зареєстрований 07 серпня 1985 року, як член сім`ї власника.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер і ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті батька та отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1993 року.
Із 1984 року будинок АДРЕСА_1 . Суми добудовувався та перебудовувався сторонами за спільні кошти подружжя за згодою ОСОБА_2 та її батька, неодноразово робився ремонт будинку та літньої кухні, було замінено газовий котел, дах, стропила будинку та вікна, спочатку на дерев`яні, потім на пластикові, здійснено утеплення домоволодіння, у зв`язку з чим вважав, що на підставі ст. 112 ЦК УРСР він має право власності на 1/4 частину домоволодіння. Оскільки ОСОБА_2 не визнає його право власності на частину спірного будинку та чинить перешкоди у користуванні домоволодінням, вважав, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1993 року необхідно визнати частково недійсним.
Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності йому стало відомо, що на підставі договорів дарування АДРЕСА_2 та № 446 від 20 березня 2020 року, посвідчених приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О., житловий будинок та земельна ділянка з кадастровим номером 5910136600:10:012:0056 за адресою: АДРЕСА_1 належать ОСОБА_3 . Вважав зазначені договори дарування від 20 березня 2020 року фіктивними і такими, що спрямовані на ускладнення отримання ним у власність частини спірного будинку.
Уточнивши позовну заяву (а.с. 115) просив: визнати за ним право власності на 1/4 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1993 року (в частині набуття права власності на 1/4 частку), на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ;
вселити ОСОБА_1 в будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати недійсними договори дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки з кадастровим номером 5910136600:10:012:0056 за вищевказаною адресою, № 446, укладені 20 березня 2020 року, посвідчені приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вважає, безпідставним застосування судом строку позовної давності.
Вказує, що судом проігноровано його клопотання про призначення у справі будівельно-технічної, оціночно-технічної експертизи, чим обмежено у праві доведення обґрунтованості позовних вимог.
Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, суд послався на недоведеність вимог та зробив висновок про відсутність ознак фіктивності при їх укладенні, однак у матеріалах справи навіть відсутні копії оскаржуваних договорів дарування, але за його клопотанням суд їх не витребував. 
Доводить, що відмовляючи у задоволення позову про його вселення в будинок по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції помилково послався на наявність у нього, як колишнього члена сім`ї власника домоволодіння, законних підстав займати це житлове приміщення на підставі рішення суду у справі № 592/9026/19, оскільки вже після ухвалення цього рішення ОСОБА_2 перешкоджає йому проживати у будинку.     
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами своїх вимог, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване. Вона, як власник нерухомого майна, правомірно ним розпорядилася, подарувавши домоволодіння дочці ОСОБА_3 , тому твердження позивача про недійсність договорів дарування є безпідставними.  
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3   - адвокатів Дубровної В.В., Рижова С.Є., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. 
Судом правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 02 листопада 1984 року до 26 січня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми, справа № 2-705 (а.с. 7, 10).
Із рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 грудня 2019 року та постанови Сумського апеляційного суду від 27 січня 2020 року по справі № 592/9026/19 вбачається, що ОСОБА_2 з 25 червня 1980 року була зареєстрована та постійно проживала у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , який належав її батьку ОСОБА_4 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 23 травня 1961 року (а.с. 34-36, 79-82).
З 07 серпня 1985 року по теперішній час ОСОБА_1 також зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7, 17).
За даними довідки про склад сім`ї від 09 лютого 2020 року, у будинку по АДРЕСА_1 , крім ОСОБА_2 (власник) та ОСОБА_1 (колишній чоловік), зареєстрований син ОСОБА_5 (а.с. 100). 
Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1993 року, посвідченим державним нотаріусом Другої Сумської державної нотаріальної контори Ляшенко А.І., реєстровий № 1-4383, ОСОБА_2 , у зв`язку з відмовою других спадкоємців за законом в її користь, є спадкоємцем майна після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкове майно складається з житлового будинку площею 61 кв.м з надвірними господарчими та побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8, 32). 
У технічному паспорті на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власником домоволодіння зазначена ОСОБА_2 (а.с. 11).
Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 березня 2020 року вбачається, що право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_3 ; підстава виникнення права власності - договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , виданий 20 березня 2020 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. (а.с. 98).
Земельна ділянка з кадастровим номером 5910136600:10:012:0056 за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки № 446, посвідченого 20 березня 2020 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. (а.с. 99).
За інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 належить будинок по АДРЕСА_4 (а.с. 30).
Позивач ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що, починаючи з 1984 року, будинок АДРЕСА_1 , за згодою ОСОБА_2 та її батька ОСОБА_4 , як власника майна, добудовувався та перебудовувався сторонами за спільні кошти подружжя, у зв`язку з чим вартість будинку за час шлюбу істотно збільшилася, а тому спірне домоволодіння є об`єктом права спільної сумісної власності, 1/4 частина якого належить йому.
Із матеріалів справи вбачається, що у 1986 році, на підставі рішення Ковпаківського виконкому від 15 жовтня 1985 року, ОСОБА_4 надавався дозвіл на прибудову до будинку кімнати та коридору загальною площею 4,0 х 9,0 м по АДРЕСА_1 (а.с. 71).
12 листопада 1992 року було проведено реєстрацію технічних змін у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 73).    
Із матеріалів інвентаризаційної справи № 32454, наданої Департаментом забезпечення ресурсних платежів СМР на запит суду, добудови до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , були здійснені в період з 1985 року по 1990 рік на підставі дозволів архітектора Ковпаківського району м. Суми та Виконавчого комітету районної ради народних депутатів м. Суми № 120а-1 від 26 березня 1990 року; замовником послуг з підготовки документів для оформлення внесених змін (добудови) був ОСОБА_4 .
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1993 року, в частині набуття ОСОБА_2 права власності на 1/4 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що звернувшись з цим позовом лише у грудні 2019 року ОСОБА_1 пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки про порушення його права та особу порушника позивачу було відомо ще з 1993 року (дати видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину), і саме з цього часу слід рахувати строк позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідача, обставини, що свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності відсутні. За встановлених обставин суд не вбачав підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 
Проте, з таким висновком місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.
Звертаючись до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1993 року, в частині набуття ОСОБА_2 права власності на 1/4 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 зазначав, що у період  перебування  у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 02 листопада 1984 року до 26 січня 2000 року, і в 1984 році, за згодою власника - батька дружини ОСОБА_4 , вселився, зареєструвався та проживав у спірному домоволодінні, яке сторонами разом та за спільні кошти подружжя добудовувалося та перебудовувалося, робився ремонт, утеплення, а тому на підставі ст. 112 ЦК УРСР він має право власності на 1/4 частину цього домоволодіння. Однак 21 жовтня 1993 року ОСОБА_2 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і стала одноособовим власником домоволодіння.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Як вбачається, позивачем оспорюється Свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1993 року, видане нотаріусом Магаляс Л.С.
Згідно з роз`ясненням п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
Враховуючи час відкриття спадщини та видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за законом, до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР. 
Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно з ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті
Статтями 548, 549 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Згідно з ст. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.
За змістом ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у ст. 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.
Як вбачається, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Підставою визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1993 року позивач вказав набуття ним ще за життя батька відповідача - ОСОБА_4 права власності на 1/4 частку домоволодіння  по АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи набуття ним права власності на 1/4 частку домоволодіння по АДРЕСА_1 , шляхом збільшення його істотної вартості за час шлюбу з відповідачем, ОСОБА_1 зазначив, що набув право власності на частку у спірному нерухомому майні ще до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) попереднього власника ОСОБА_4 (батька відповідача ОСОБА_2 ), оскільки після проведених упродовж 1985 року - 1993 років добудов та перебудов збільшилася площа будинку, він став іншим об`єктом нерухомо майна, створеним за спільні кошти та внаслідок спільної праці членів сім`ї: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та її батьків.
Тобто, вбачається, що позивач просив визнати за ним право власності за частину спірного домоволодіння, набутого у період 1985 року - 1993 років.
Правовою підставою набуття права власності на майно, яке створене до 1991 року є положення статей 112 ЦК УРСР та 79 КпШС України, якими передбачена можливість створення спільної сумісної власності громадянами.
Так, відповідно до ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. 
Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). 
Статтею 79 КпШС України визначалося, що у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом України.
Згідно з ст. 17 Закону України «Про власність» (в ред. 1991 року) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. 
У п.4 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7 Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. 
Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. 
Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов`язок. 
За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 16 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. 
У п.5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7 роз`яснено судам, що будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний згідно зі ст. 25 КпШС спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.
З матеріалів справи вбачається, що добудови та поліпшення домоволодіння по АДРЕСА_1 були здійснені в період з 1985 року по 1990 рік, реєстрацію технічних змін у будинку проведено 12 листопада 1992 року, тобто за життя ОСОБА_4 (батька відповідача ОСОБА_2 ) (а.с. 73). 
ОСОБА_2 стала власником спірного домоволодіння у жовтні 1993 року у порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Тобто, на час проведення добудов та перебудов будинку по АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 не була власником домоволодіння, а тому відсутні підстави для визнання за відповідачем права власності на його частку  у зв`язку з істотним збільшенням його вартості внаслідок його трудових та грошових затрат як одного із подружжя.
Суду також не були надані стороною позивача докази про укладення між позивачем і батьком відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , як власником домоволодіння, угоди про створення спільної власності, як передбачалося діючим на той час законодавством, а тому ОСОБА_1 позбавлений права претендувати на визнання за ним права власності на частку в спірному будинку.
Враховуючи, що позивачем не було доведено порушення його прав відповідачами, суд першої інстанції помилково відмовив йому у задоволенні вимог позову з підстав пропуску строку позовної давності, а не за недоведеністю позовних вимог. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки з кадастровим номером 5910136600:10:012:0056, № 446, укладених 20 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Судом встановлено, що новий власник домоволодіння ОСОБА_3 вживає всіх можливих заходів для захисту свого права власності, що свідчить про її інтерес до майна, переданого їй у власність за оспорюваними договорами, та спростовує твердження позивача про їх фіктивність.    
Відмовляючи у задоволенні позову про вселення ОСОБА_1 в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції правильно послався на наявність у нього законних підстав займати приміщення спірного будинку, як колишнього члена сім`ї власника домоволодіння, що встановлено постановою Сумського апеляційного суду від 27 січня 2020 року. Доказів того, що відповідач чинила йому перешкоди у користуванні будинком вже після ухвалення вказаного судового рішення позивачем не надано.
За встановлених обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1993 року (в частині набуття права власності на 1/4 частку), виданого ОСОБА_2 , та визнання за ним права власності на 1/4 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю цих вимог.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову в частині визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1993 року (в частині набуття права власності на 1/4 частку), виданого ОСОБА_2 , та визнання за ним права власності на 1/4 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. В іншій оскаржуваній частині рішення суду необхідно залишити без змін.
Судовий збір за подачу ОСОБА_1 апеляційної скарги компенсації не підлягає, оскільки по суті у задоволенні його позову відмовлено. 
Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч.1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд   

                                                      п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1993 року (в частині набуття права власності на 1/4 частку), виданого ОСОБА_2 , та визнання за ним права власності на 1/4 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в цій частині у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.
В іншій оскаржуваній частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  
      
Головуючий -                                                                                       О.Ю. Кононенко 

Судді:                                                                                                     Т.А. Левченко 

                                                                                                              С.С. Ткачук