КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/4115/20-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/3306/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
03 березня 2021 року                                                 місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних  справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Мостової Г.І.,         Суханової Є.М., із участю секретаря Ткаченко Ю.М.,  розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення зустрічного позову та ухвалу цього ж суду  від 23 грудня 2020 року про зупинення провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей разом із батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення зустрічного позову та зупинено провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей разом із батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю. 
На обґрунтування першого судового рішення місцевий суд зазначив, зокрема, про те, що пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Виходячи із змісту пред`явлених позовних вимог, обставин справи, ОСОБА_1 вважає, що у даному випадку невжиття заходів забезпечення позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам та інтересам малолітньої дитини, ОСОБА_3 , та ускладнити їх відновлення, а вжиття заходів забезпечення позову буде мати наслідком збереження психоемоційного та духовного контакту дитини з матір`ю.
Таким чином, зазначає, що ні права малолітнього ОСОБА_3 , ні права сторін не будуть порушені.
Водночас, вказує на те, що невжиття таких заходів, очевидно, може привести до того, що захист прав, свобод та інтересів, малолітньої дитини на захист яких подано позов, стане неможливим або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль.
Також, ОСОБА_1 посилається, як на підставу своїх вимог на норми ст. 162 СК України, які передбачають, що якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала.
Тому, з огляду на те, що малолітній ОСОБА_3 з народження та до вересня 2019 року проживав з нею та змінив місце свого проживання, позивач за зустрічним позовом вважає, що до постановлення рішення судом та набранням ним законної сили є необхідним встановлення графіку його спілкування та проживання з батьком і матір`ю, участі кожного в його вихованні.
Отже, у випадку задоволення заяви позивача про забезпечення зустрічного позову суд фактично передчасно вирішить питання щодо встановлення порядку спілкування з дитиною та участі кожного з батьків у її вихованні, що є недопустимим та суперечить нормам цивільно-процесуального законодавства, зокрема ч. 10 ст.150 ЦПК України.
Зокрема, суд звертає увагу заявника на те, що питання щодо встановлення порядку спілкування з дитиною та участі кожного з батьків у її вихованні вирішується в рамках позовного провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Таким чином, проаналізувавши зміст позовних вимог, а також заяву про забезпечення позову, врахувавши зокрема факт тотожності виду забезпечення позову, вирішенню спору щодо встановлення порядку спілкування з дитиною та участі кожного з батьків у її вихованні, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви про задоволення зустрічного позову слід відмовити.
Ухвалюючи судове рішення про зупинення провадження у справі, місцевий суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання позивача за первісним та відповідача за зустрічним позовами про зупинення провадження у вказаній справі до набрання законної сили судовими рішеннями у адміністративній справі №640/27480/20 за позовом  ОСОБА_2  до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії та у цивільній справі № 757/48574/20-ц за позовом  ОСОБА_2  до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання інформації недостовірною, адже наявна імовірність підстав, що вирішення означених справ буде мати преюдиційне значення для вирішення вказаної справи, а зібрані докази дозволять встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, виходячи з предмету спору та суб`єктивного складу сторін.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями місцевого суду,     ОСОБА_1  подала на вказані судові рішення апеляційні скарги, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.
Просить скасувати названі ухвали і задовольнити її вимоги щодо забезпечення зустрічного позову та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційних скаргах, у межах їх доводів та вимог, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу на ухвалу про зупинення провадження у справі задовольнити, а іншу - залишити без задоволення, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як правильно встановлено місцевим судом, що підтверджується і матеріалами справи, сторони звернулись до суду із вимогами про визначення місця проживання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та  сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом, відповідно, із батьком та матір`ю ( а.с. 1-5, 98-108 т. 1 ).
04 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення її зустрічного позову, де просила, зокрема, встановити графік проживання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати відповідача за зустрічним позовом надавати їй можливість безперешкодного спілкування та його виховання, заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії, що спрямовані  на обмеження чи перешкоджання у спілкування з дитиною, зобов`язати батька дитини дотримуватись  режиму харчування та відпочинку дитини, не допускати протиправних дій  та негативних розмов щодо матері дитини, посилаючись на дотримання рівних прав та обов`язків батька та матері ( а.с. 12-13 т. 2 ).
З приводу заявлених апеляційних вимог щодо зазначеного судового рішення, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про необґрунтованість заявлених вимог про забезпечення зустрічного позову з огляду на відсутність правових підстав для їх задоволення у відповідності до положень ст. 149 ЦПК України, оскільки невжиття названих заходів ніяким чином не ускладнить і не унеможливить виконання рішення суду про визначення місця проживання дітей. 
Окрім цього, місцевий суд за заявою ОСОБА_2 зупинив провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей разом із батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю до набрання законної сили судовими рішеннями у адміністративній справі №640/27480/20 за позовом  ОСОБА_2  до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити  певні дії  та у  цивільній  справі  №757/48574/20-ц  за  позовом  ОСОБА_2  до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання інформації недостовірною, адже наявна імовірність підстав, що вирішення означених справ буде мати преюдиційне значення для вирішення вказаної справи, а зібрані докази дозволять встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, виходячи з предмету спору та суб`єктивного складу сторін  ( а.с. 190 т. 6 ).
З огляду на характер заявлених позовних вимог сторонами, що розглядаються, і вимогами ОСОБА_2   про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії  та   про визнання інформації недостовірною, суд апеляційної інстанції дійшов до переконання про помилковість ухвали місцевого суду про зупинення провадження, яке не ґрунтується на положеннях ст.  251 ЦПК України, оскільки об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення інших, зазначених місцевим судом, матеріали справи не містять.
При цьому, суд першої інстанції виходив лише із імовірності підстав, які виникнуть після вирішення зазначених справ, що будуть мати в майбутньому преюдиційне значення  для вирішення заявленого сторонами спору, що не може бути правовою підставою для ухвалення такого судового рішення з огляду на положення ст.  251 ЦПК України.
Викладене, на переконання апеляційного суду, свідчить про обґрунтованість заявлених апеляційних вимогз цього приводу, унаслідок чого ухвалу місцевого суду про зупинення провадження у справі необхідно скасувати і повернути справу для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до положень ст.ст. 374, 379 ЦПК України.
Окрім цього, правовою підставою для задоволення цих апеляційних вимог є, на переконання апеляційного суду, положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої відповідачка за первісним позовом має право, зокрема,  на справедливий і публічний розгляд   справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
А тому доводи     ОСОБА_1  про незаконність та необґрунтованість ухвали місцевого суду про зупинення провадження у справі, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування названих норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 89, 263, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
                                            П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року про зупинення провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей разом із батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю задовольнити та скасувати це судове рішення і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення зустрічного позову  залишити без задоволення, а зазначене судове рішення  - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

 

 

Головуючий                                                                А.С. Сержанюк

 
 
Судді:                                                                          Г.І. Мостова

 
 
Є.М. Суханова