ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

01 квітня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/1638/20
Головуючий у першій інстанції – Олещенко В. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/138/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  у складі:
                            головуючого судді  - Губар В.С.,
                           суддів  -  Онищенко О.І., Скрипки А.А.

Позивач – Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант»
Відповідач – ОСОБА_1 
Третя особа – Товариство з додатковою відповідальністю «СК «Кредо»
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи)  цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2020 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 , третя особа – Товариство з додатковою відповідальністю «СК «Кредо», про відшкодування шкоди,
місце ухвалення судового рішення – м. Чернігів
дата складання повного тексту судового рішення – не зазначено

                                      В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ТОВ СК «Альфа-Гарант» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3868,44 коп. виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.
В обґрунтування позову посилається, що 24 вересня 2019 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням відповідача та автомобіля «Peugeot», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . 
Посилається, що згідно постанови Святошинського районного суду м. Києва від 27.09.2019 року відповідача визнано винуватим у скоєнні ДТП. 
Матеріальний збиток згідно акту виконаних робіт № 00399 ФОП « ОСОБА_3 » складає 29530 грн. 
Зазначає, що оскільки пошкоджений автомобіль «Peugeot», д.н.з. НОМЕР_2 , застрахований в ТДВ СК «Альфа-Гарант» відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту № 06-TR\AM-0009929804 від 18.05.2019 року, власнику пошкодженого автомобіля позивачем сплачено страхове відшкодування в розмірі 29530 грн. Тому вважає, що до позивача переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. 
Відповідальність ОСОБА_1 застрахована згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AO/729786 в ТДВ СК «Кредо». 
Вказує, що з метою досудового врегулювання спору позивач в порядку суброгації звернувся до ТДВ СК «Кредо» з регресною вимогою № 03/274 від 21 січня 2020 року, в якій просив сплатити виплачену виплату грошової суми у добровільному порядку, однак СК «Кредо» сплачено лише частину коштів у розмірі 25 661 грн 56 коп. Тому стверджує, що інша частина вартості – 3868 грн 44 коп., яка не покрита процедурою прямого врегулювання, підлягає стягненню з відповідача у відповідності до приписів ст.ст. 1166, 1188, 1194 ЦК України та положень ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ТДВ СК «Альфа-Гарант» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТДВ СК «Альфа-Гарант» - адвокат Білинова А.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позові вимоги ТДВ СК «Альфа-Гарант», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи невідповідність висновків суду обставинам справи та порпушення норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що обсяг відповідальності страховика за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів обмежений приписами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземнх транспортних засобів».
Зазначає, що страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності повинен відшкодувати вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу, франшизи відповідно до норм закону, а решта відшкодовується винною особою відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України.
Посилається, що ТДВ СК «Кредо» здійснений розрахунок страхового відшкодування відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземнх транспортних засобів» з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (55,7% ) без включення суми ПДВ.
Вказує, що ТДВ СК «Альфа-Гарант»  виплачено страхове відшкодування на користь потерпілої особи у розмірі 29530 грн., а ТДВ СК «Кредо» відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземнх транспортних засобів» сплачено страхове відшкодування у розмірі 25661,56 грн.
Наголошує, що пошкоджений автомобіль «ПЕЖО», д.н.з. НОМЕР_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував в експлуатації більше 8 років, тобто  для здійснення відновлювальних робіт автомобіля необхідно  замінити деталі, що мають зношеність, тобто застосувати коефіцієнт фізичного зносу, який становить 55,7%.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 04.12.2019 року у справі № 359/2309/17, вд 06.02.2018 року у справі № 910/3867/16, від 01.02.2018 року у справі № 910/22886/16, від 12.03.2018 року у справі № 910/5001/17 а також правові позиції Верховного Суду Україн, викладені  постановах від 02.12.2015 року у справі № 6-69цс15, від 22.03.2017 року у справах №№ 910/3650/16, 910/32969/15.
Окрім того, в апеляційній скарзі апелянт просить здійснити розподіл судових витрат, пов`язаних із оплатою ТДВ СК «Альфа-Гарант» витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3400 грн.

У встановлений апеляційним судом строк відзиви на апеляційну скаргу учасниками справи не подавались.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
  За правилами  ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Датою постановлення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складення повного судового рішення.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши  матеріали цивільної  справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Згідно із ч. 1 ст.4  ЦПК України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено такі фактичні обставини справи.
24.09.2019 року близько 19 год. 15 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Вольво», д.н.з. НОМЕР_1 , на перехресті вул. Трублаїні та Кільцева дорога у м. Києві, не дотримався безпечного інтервалу внслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Пежо», д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.
Вказані обставини встановлені постановою Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року у справі № 759/17765/19, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП (а.с.9).
Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом також встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 станом на день дорожньо-транспортної пригоди була застрахована на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту  «Пряме врегулювання до автоцивілки» від 18.05.2019 року (а.с. 6).
25.09.2019 року ОСОБА_2 звернулась до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку по КАСКО і про настання події, що має ознаки страхового випадку (а.с.7).
Як убачається з матеріалів справи, 27.09.2019 року складено протокол огляду транспортного засобу – автомобіля «Peugeot», державний номерний знак НОМЕР_2 . (а.с.16).
01.10.2019 року ФОП ОСОБА_3 складено ремонтну калькуляцію ремонтних робіт автомобіля «Peugeot», державний номерний знак НОМЕР_2 , і виставлено рахунок на оплату № НОМЕР_3 на суму 29 530 гривень (а.с.10-11).
На підставі договору страхування від 18.05.2019 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» здійснено розрахунки страхового відшкодування ОСОБА_2 на суму 29530 гривень. (а.с.17).
На підставі страхового акту № СТ/19/0322 від 11.11.2019 року (а.с.18) ТДВ СК «Альфа-Гарант» 11.11.2019 року згідно платіжного доручення № 4380 перераховано ФОП ОСОБА_3 29530 гривень страхового відшкодування (а.с.19).
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом також встановлено, що 21.01.2020 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» направлено ТДВ СК «КРЕДО» регресну вимогу про виплату суми в розмірі 29530 виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу. (а.с.20)
Згідно копії платіжного доручення № 3940 від 26.03.2020 року СК «Кредо» виплатило ТДВ СК «Альфа-Гарант» страхове відшкодування згідно акту № 545 від 26.03.2020 року за полісом № АО/729786 в розмірі 25661,56 грн. (а.с.21)
14.05.2020 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» направлено ОСОБА_1   вимогу щодо сплати 3868,44 грн невідшкодованої суми виплаченого страхового відшкодування (а.с.22), на яку ОСОБА_1 надана письмова відповідь (а.с.23).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ТДВ СК «Альфа-Гарант», суд першої інстанції врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц. 
За висновком суду, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, ТДВ СК «Альфа-Гарант» керувалось положеннями ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 993, 1166, 1191, 1194 ЦК України та вважає, що має право вимагати суму несплаченого страхового відшкодування у розмірі 3868,44 грн. від винуватця дорожньо-транспортної пригоди – ОСОБА_1 .
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
У своїй постанові від 04.07.2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.
Таким чином, відносини між сторонами у справі регулюються статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування». Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.
У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації.
Апеляційним судом встановлено, що відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0729786, який діяв на дату настання дорожньо-траснпортної пригоди, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Вольво», д.н.з. НОМЕР_1 застрахована в ТДВ СК «Кредо», зі встановленою страховою сумою у разі заподіяння шкоди майну у розмірі  100 000 грн.
Відносини між відповідачем ОСОБА_1 та страховиком ТДВ СК «Кредо» регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, які ґрунтуються на відсутності правової підстави для стягнення суми страхової виплати з особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді, оскільки таке право виникає тільки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), або у разі не виникнення у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування (стаття 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу) .
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоду. А тому страховик потерпілого, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика (завдавала шкоди), в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
З урахуванням того, що ТДВ СК «Альфа-Гарант»  виплатило страхове відшкодування власнику застрахованого автомобіля, виходячи з розміру вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в сумі 29530 грн. в межах страхового ліміту, а тому підстави для стягнення з винної особи ОСОБА_1 на користь позивача різниці між розміром страхового відшкодування виплаченого позивачем потерпілому та страховим відшкодуванням компенсованим позивачу ТДВ СК «Кредо» (страховик винуватця дорожньо-транспортної пригоди) відсутні.
Враховуючи наведене, апеляційний суд знаходить, що вимоги позивача не є регресними, оскільки обов`язок відшкодування шкоди покладається на страховика відповідача, тобто на ТДВ СК «Кредо».
Докази та обставини, на які посилається представник ТДВ СК «Альфа-Гарант» в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.  
Сукупність  досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції  повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначив та надав юридичну оцінку   правовідносинам між сторонами.
Доводи апеляційної скарги  не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування  законного і обґрунтованого та правильного по суті судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на  правильність вирішення спору.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню  без задоволення, а  рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вимога ТДВ СК «Альфа-Гарант» щодо відшкодування витрат на правову допомогу у зв`язку з поданням апеляційної скарги задоволенню не підлягають, враховуючи, що апеляційна скарга ТДВ СК «Альфа-Гарант» на рішення суду першої інстанції у цій справі підлягає залишенню без задоволення.
             
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:                                        Судді: