ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року	Львів	Справа № 380/812/20 пров. № А/857/15901/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,
за участі секретаря судового засідання Гербут Н.М.,
представник позивача: Кінь А.В.
представник відповідача: Кісіль Р.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області  на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 380/812/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу , 
суддя в 1-й інстанції – Ланкевич А.З.
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 11.11.2020,

                                            В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою, в якій просив визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2019 року №Ф-3054-57.
Покликається на те, що у 2004 році відповідачем було порушено порядок зняття позивача з обліку платників податків в органах державної податкової служби, що стало наслідком винесення незаконної вимоги про сплату боргу (недоїмки), згідно якої на підставі ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та даних інформаційної системи органів доходів і зборів Головним управлінням ДПС у Львівській області вимагається сплатити заборгованість з ЄСВ у розмірі 18091,26 грн.. Вважаючи у зв`язку із цим свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом з метою їх захисту. 

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2020 позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2019 року №Ф-3054-57.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (місцезнаходження: вул.Стрийська, 35, м.Львів, 79003; код ЄДРПОУ: 43143039) на користь ОСОБА_1  (місце проживання: АДРЕСА_1  ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 4400 (чотири тисячі чотириста) гривень 00 копійок.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління ДПС у Львівській області  звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні вимог відмовити.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та  процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.  
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що на дату формування вимог від 07.11.2019 року №Ф-3054-57 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 18091,26 грн. платник знаходився на загальній системі оподаткування та не перебував в стадії припинення чи ліквідації. Вказані обставини покладали на позивача обов`язок щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.12.2019 року на адресу позивача надійшла вимога від 07.11.2019 року №Ф-3054-57 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 18091,26 грн..
Позивач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець - 27.12.2002 року та, відповідно, взятий на податковий облік.
30.04.2004 року позивачем було прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності у зв`язку з ліквідацією.
Згідно наявної в матеріалах справи довідки №237 від 02.08.2004 року, ОСОБА_1 знятий з податкового обліку, відсутня заборгованість по платежах до бюджету.  Стан платника податків - 22.
Однак за даними інформаційної системи податкового органу, станом на 31.10.2019 року, загальна сума заборгованості позивача по єдиному внеску становить 18091,26 грн, в т.ч.: за 2018 рік у сумі 7371,54 грн, за 2019 рік - 10719,72 грн та за 2020 рік - 2754,18 грн..
Суд першої інстанції  прийшов до висновку, що облікові дані інформаційної системи відповідача не відповідали дійсності, що і стало наслідком прийняття неправомірного рішення та виставлення вимоги від 07.11.2019 року №Ф-3054-57 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 18091,26 грн.. Дана обставина була врахована судом першої інстанції як підстава для визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2019 року №Ф-3054-57. Суд першої інстанції визнав обґрунтованим покладення на відповідача часткову сплату судових витрат в сумі 4400 (чотири тисячі чотириста) гривень 00 копійок.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає дійсним обставинам справи та зазначає наступне.   

Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI, що набрав чинності з 01.01.2011 року.

Відповідно до ст.1 цього Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є, серед інших, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
Страхувальниками, відповідно до п.10 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, вважаються роботодавці та інші особи, які відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
За правилами п.1 ч.2 ст.6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Базовим звітним періодом є календарний місяць, а для платників, зазначених в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - календарний рік (ч.8 ст.9 Закону №2464-VI).
Згідно з приписами п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується, зокрема: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
З аналізу наведених норм вбачається, що фізичні особи-підприємці, у відповідності до приписів спеціального Закону, яким визначено умови та порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є страхувальниками та зобов`язані своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Позивач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець - 27.12.2002 року та, відповідно, взятий на податковий облік.
30.04.2004 року позивачем було прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності у зв`язку з ліквідацією.
Згідно наявної в матеріалах справи довідки №237 від 02.08.2004 року, ОСОБА_1 ,  знятий з податкового обліку, заборгованість перед бюджетом відсутня. Стан платника податків - 22.
Однак за даними інформаційної системи податкового органу, станом на 31.10.2019 року, загальна сума заборгованості позивача по єдиному внеску становить 18091,26 грн, в т.ч.: за 2018 рік у сумі 7371,54 грн, за 2019 рік - 10719,72 грн та за 2020 рік - 2754,18 грн..
Водночас у матеріалах справи наявна довідка за формою №12-ОПП № 237 від 02.08.2004 року, видана Дрогобицькою ОДПІ, про зняття позивача з обліку платника податків з 02.08.2004 року. В даній довідці також зазначено про відсутність заборгованості позивача зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) станом на 02.08.2004 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у відповідності до п.п.8.3, 8.4 Інструкції про порядок обліку платників податків, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України 19.02.1998 року №80 (чинної на момент зняття позивача з обліку), після проведеної перевірки платника податків, у разі встановлення факту відсутності заборгованості перед бюджетами орган державної податкової служби знімає його з обліку.
Зняття з обліку платника податків в органах державної податкової служби проводиться за наявності повідомлення від установи банку про закриття такому платнику рахунків.
Після завершення процедури зняття з обліку орган державної податкової служби складає довідку про зняття з обліку платника податків за ф. №12-ОПП (додаток 12), яку надсилає до органів державної реєстрації або органу, що здійснив реєстрацію.
Зняття з обліку платника фіксується в журналі за ф. №6-ОПП, а відмітка про зняття платника з обліку вводиться в районний рівень Єдиного банку даних про платників податків юридичних осіб або Державного реєстру фізичних осіб. Облікові справи про таких платників здаються до архіву органу державної податкової служби по закінченні звітного року.
Також цією Інструкцією передбачалось, що якщо після проведеної перевірки платника податків встановлено факт заборгованості його перед бюджетами, орган державної податкової служби не знімає його з обліку, а підрозділи обліку та звітності складають повідомлення про наявність обов`язків зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) за ф. №10-ОПП (додаток 10) і надсилають його ліквідаційній комісії. Зазначене повідомлення дозволяється видавати платнику податків для пред`явлення у відповідні органи.
Тобто, за Інструкцією, діючою на час зняття позивача з обліку платників податків, ліквідаційна процедура повинна була повністю проводитись органом державної податкової служби - з моменту зняття позивача з обліку платників податків і до моменту виключення його з Єдиного Державного реєстру.
Вказаним спростовуються будь-які інші доводи податкового органу про правомірність оскаржуваного рішення, в т.ч. і посилання на відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у відповідності до яких підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 припинена з 09.01.2020 року.

Щодо висновків суду першої інстанції про визначення розміру витрат, пов`язаних  з правничою допомогою адвоката.
Згідно з ч.ч.1, 4, 7, 9 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, як правильно визначив суд першої інстанції, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 19.09.2019 у справі №826/8890/18.

З матеріалів справи слідує, що позивачем в обґрунтування понесених витрат на правову допомогу, до суду надано: копію довіреності від 22.01.2020 року, договір про надання послуг від 10.01.2020 року, та дублікати квитанцій КБ «ПриватБанк» від 15.01.2020 року про оплату послуг в сумі 4924,62 грн та від 22.01.2020 року про оплату послуг в сумі 3015,08 грн..
За даними перелічених доказів позивачу надано професійну правничу допомогу за обсягом послуг: оплата послуг за підготовку позову - 4000,00 грн; витрати, пов`язані із виготовленням копій документів та їх роздрукуванням - 59,20 грн; участь в судових засіданнях - 1000,00 грн/одне судове засідання * 3 = 3000,00 грн. Загальна сума вказаних витрат складає 7059,20 грн..
Даючи оцінку вказаним документам та характеру наданих адвокатом послуг, суд  першої інстанції вважав, що витрати в сумі 7059,20 грн є неспівмірними, оскільки правова позиція щодо належного представництва інтересів клієнта у справі не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи.
Відтак, загальна сума судових витрат, яку належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області, складає 4400,00 грн (840,80 грн - судовий збір, сплачений за подання цього позову, та 3559,20 грн - витрати, пов`язані з правничою допомогою спеціаліста.
Доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України, суд, -
                                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області  залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 380/812/20 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 02 березня 2021 року