ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 р.	Справа № 520/9632/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 року (головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., повний текст складено 02.03.20 року) по справі № 520/9632/19
за позовом         ОСОБА_1  
до        Міністерства внутрішніх справ України ,        Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області                
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог,  просив:
- визнати неправомірним наказ № 134 о/с ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20.05.2014 у частині присвоєння ОСОБА_1 у спеціального звання "старшина міліції”.
- зобов`язати Головне управління МВС України в Дніпропетровській області зібрати вичерпний перелік документів, оформити подання за підписом начальника ГУ МВС України в Дніпропетровській області та надіслати їх для розгляду до МВС України з метою вирішення питання про видання наказу МВС України про присвоєння ОСОБА_1 спеціального звання "старший лейтенант міліції" з 20.05.2014;
- визнати неправомірною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України у розгляді звернення до Урядового контактного центру Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади № БО-9386456 від 03.06.2019;
- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України вжити необхідних заходів для підготування, видання та підписання наказу про присвоєння ОСОБА_1 з 20.05.2014 року спеціального звання "старший лейтенант міліції";
- зобов`язати Головне управління МВС України в Дніпропетровській області, оскільки, згідно п.1.6 Розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31 грудня 2007 р. № 499, “Грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби”, зробити у розумні строки перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно посадового окладу за спеціальним званням “старший лейтенант міліції” та визначити суму заборгованості по заробітній платі у розмірі різниці грошового забезпечення згідно перерахунку та фактично отриманого за весь час  служби у підпорядкуванні Головному управлінню МВС України в Дніпропетровській області. Зобов`язати Головне управління МВС України в Дніпропетровській області надіслати в розумні строки зроблені розрахунки Суду, відповідачу №1 та позивачу;
- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України виплатити розраховану Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України виплатити позивачу ОСОБА_1 компенсацію за завдану неправомірними діями та бездіяльністю Головного управління МВС України в Дніпропетровській області та Міністерства внутрішніх справ України моральну шкоду у розмірі 75 156 гривень 48 копійок.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ № 134 о/с ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 20.05.2014 в частині присвоєння ОСОБА_1 у спеціального звання «старшина міліції».
Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України у розгляді звернення позивача до Урядового контактного центру Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади № БО-9386456 від 03.06.2019 та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути звернення позивача № БО-9386456 від 03.06.2019.
Зобов`язано Головне управління МВС України в Дніпропетровській області зробити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно окладу за спеціальним званням «старший лейтенант міліції» та виплатити суму заборгованості з виплати грошового забезпечення у розмірі різниці грошового забезпечення згідно перерахунку та фактично отриманого за весь час служби позивача у підпорядкуванні Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, а саме з 20.05.2014 року по 06.11.2015 року та виплатити розраховану заборгованість  з виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 .
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Головне управління МВС України в Дніпропетровській області (далі – відповідач 1), не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просило скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги пропуск позивачем місячного строку звернення до суду в частині оскарження наказу № 134 о/с  від 20.05.2014.
Також вказує, що скасовуючи наказ № 134 о/с  від 20.05.2014 в частині присвоєння ОСОБА_1 звання «старшина міліції» суд першої інстанції порушив процедуру, визначену п. 38 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, оскільки позбавлення спеціальних звань здійснюється лише за вироком суду, що набрав законної сили, якого матеріали справи не містять.
Крім того, зазначає, що судом не враховано, що під час прийняття ОСОБА_1 на службу, останній не просив повторно прийняти його на службу до ОВС у спеціальному званні «старший лейтенант міліції». Разом з тим, особи, які вперше прийняті на службу до ОВС на посади середнього та старшого начальницького складу незалежно від наявного військового або спеціального звання присвоюється спеціальне звання молодшого начальницького складу - старшина міліції. Таким чином, вважає, що оскаржуваний наказ в частині присвоєння спеціального звання ОСОБА_1 прийнятий відповідачем правомірно.
Вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо зобов`язання ГУ МВС в Дніпропетровській області зробити перерахунок та виплатити суму заборгованості грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно окладу за спеціальним званням «старший лейтенант міліції» за весь час служби позивача у підпорядкуванні ГУ МВС, оскільки підставою для такого нарахування та виплати є відповідний наказ про присвоєння  вказаного спеціального звання. Проте суд першої інстанції не зобов`язував відповідачів видати наказ ОСОБА_1 про присвоєння йому спеціального звання «старший лейтенант міліції».
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Міністерство внутрішніх справ України (далі – відповідач 2) не надало відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до  ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 27.07.1995  до 03.03.1998 проходив службу в ГУ МВС України в Харківській області, звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням у спеціальному званні "старший лейтенант міліції", що підтверджується наказом № 34 о/с ГУ МВС України у Харківській області від 03.03.1998.
Під час проходження служби позивачу наказом ГУ МВС України в Харківській області від 02.02.1996 № 182 о/с позивачу присвоєно спеціальне звання «старший лейтенант міліції». 
17.05.2014 позивач подав заяву до ГУ МВС України у Дніпропетровській області, в якій просив прийняти його на службу в органи внутрішніх справ України (т. 1 а.с. 197)
20.05.2014 наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області  № 134 о/с   ОСОБА_1 призначено на посаду міліціонера взводу № 3 роти № 5 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» з присвоєнням спеціального звання «старшина міліції» (т. 1 а.с. 54).
06.11.2015 наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області   № 485 о/с старшину міліції ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних сил за п. 63 «к» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) (т. 1 а.с. 55). 
03.06.2019 позивач подав електронне звернення до Урядового контактною центру Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади №БО-9386456, в якому просив надати інформацію, на підставі яких нормативних актів, під час повторного прийому на службу до органів внутрішніх справ 23.05.2014 до складу БППСПОП «Дніпро-1» УМВС України в Дніпропетровській області йому було присвоєно не спеціальне звання старшого лейтенанта міліції, яке він мав, до звільнення за власним бажанням з органів внутрішніх справ у 1997 році, а нижче звання «старшина міліції». Також просив поновити його у спеціальному званні старшого лейтенанта міліції з урахуванням строку вислуги у спеціальному званні старшого лейтенанта міліції з дати повторного зарахування до органів внутрішніх справ 23.05.2014 до дати переводу до Національної поліції України (т. 1 а.с. 14).
13.06.2019 Міністерство внутрішніх справ України листом повідомило позивача про направлення звернення для розгляду за належністю до Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області (т. 1 а.с. 15). 
26.06.2020 Ліквідаційна комісія ГУ МВС України в Дніпропетровській області листом повідомила позивача, що у зв`язку з погіршенням на початку 2014 року оперативної обстановки  у південно-східних областях України, на підставі окремих вказівок керівництва МВС України, на посади міліціонерів підрозділів патрульної служби міліції особливого призначення приймалися громадяни, в тому числі офіцери запасу та особи начальницького складу - колишні працівники органів внутрішніх справ України, з присвоєннням їм спеціальних звань молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ. Таким чином, в теперішній час відсутні підстави для присвоєння спеціального звання «старший лейтенант міліції» під час повторного прийому на службу в органи внутрішніх справ України.
Не погоджуючись з такими діями відповідачів, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що наказ № 134 о/с ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20.05.2014 в частині присвоєння ОСОБА_1 спеціального звання "старшина міліції” є протиправним, прийнятий не на підставі та не в межах повноважень, встановлених законодавством України. Також, оскільки позивач має право на перерахунок  грошового забезпечення згідно посадового окладу за спеціальним званням «старший лейтенант міліції»,  відповідач 1 зобов`язаний виплатити заборгованість у розмірі різниці грошового забезпечення згідно перерахунку за весь час позивача на службі у ГУМВС України в Дніпропетровській області.
Щодо позовної вимоги про бездіяльність МВС України щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 03.06.2019, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем 2 процедури розгляду звернень в порядку Закону України «Про звернення громадян», а тому зобов`язав повторно його розглянути.
Надаючи  оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду при оскарженні  наказу № 134 о/с ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 20.05.2014 у частині присвоєння ОСОБА_1 у спеціального звання "старшина міліції”. 
З матеріалів справи вбачається, що з вимогою про скасування наказу № 134 о/с від 20.05.2014 позивач звернувся до суду 17.09.2019, в якій також заявлено про поновлення строку звернення до суду та зазначено, що відліком строку звернення до суду слід вважати  отримання ним відповіді від Ліквідаційної комісії 26.06.2019.
Також позивачем, на виконання вимог суду , за наслідками залишення позову без руху, подано клопотання про поновлення строку, в якому зазначає, що строк пропущено з поважним причин. а саме перебуванні у відрядженні  до складу сил ООС ЗСУ у Донецькій області в період з13.03.2019 до 07.08.2019. (т.1 а.с.24) 
18.10.2019 ухвалою суду відрито провадження у зазначеній справі .
Відповідачем 1 подано до суду  клопотання про залишення без розгляду позову в частині  визнання неправомірним наказу № 134 о/с ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 20.05.2014 у частині присвоєння ОСОБА_1 у спеціального звання "старшина міліції” та зобов`язання відповідача присвоїти ОСОБА_1 звання "старший лейтенант міліції" 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2020 в задоволенні клопотання ГУ МВС України в Дніпропетровській області відмовлено. За висновком суду першої інстанції відсутні підстави для застосування строків звернення до суду з вказаними вимогами, оскільки захист права позивача на отримання гарантованого законодавством розміру заробітної плати неможливий без вирішення питання про правомірність наказу та дій відповідачів. Крім того, вказано, що позивачем подавалось клопотання про поновлення строку на виконання вимог ухвали суду від 23.09.2019, доводи якого визнані обґрунтованими, а тому відкрито провадження у справі.
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції необгурнтованими, оскільки під час відкриття провадження у справі судом не з`ясовано обставини пропуску позивачем строку звернення до суду, не встановлено жодних обставин не своєчасного звернення до суду, та взагалі не прийнято рішення про поновлення строків.
Разом з тим, вирішуючи питання про своєчасність звернення позивача з позовом в частині визнання неправомірним наказу № 134 від 20.05.2014 колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 20.05.2014 наказом № 134 о/с ОСОБА_1 призначено на службу до ГУ МВС в Дніпропетровській області з присвоєнням спеціального звання «старшина міліції», з яким було ознайомлено позивача. Під час проходження служби позивач звертався до відповідача 1 із рапортами зі службових питань, в яких вказував  своє спеціальне звання "старшина міліції", що свідчить про обізнаність останнього про присвоєння йому вказаного спеціального звання з 2014 року (т. 2 а.с. 112-114).
З позовом щодо оскарження вказаного наказу, позивач звернувся лише в вересні  2019 , тобто через п`ять років після присвоєння йому звання «старшина міліції», отже з пропуском місячного строку звернення до суду.
В клопотанні про поновлення строку позивач зазначив, що з 13.03.2019 по 07.08.2019 знаходився у відрядженні до складу сил ООС Збройних Сил України, а тому не мав можливості вчасно звернутися до суду.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач жодним чином не обґрунтовує того, чому одразу після прийняття оскаржуваного наказу, під час проходження служби в органах ОВС, звільнення зі служби не звертався до компетентних органів чи до суду стосовно незгоди з наказом про присвоєння йому звання «старшина міліції». В свою чергу, жодних  доказів наявності поважних причин пропущення строку звернення до суду із позовом позивачем не надано.
Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (Справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25.01.2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.08.2020 по справі № 440/3647/18.
Висновки суду першої інстанції про те, що правомірність присвоєння позивачу спеціального звання залежить від належного йому розміру грошового забезпечення, а звернення до суду з позовом щодо стягнення виплат, на які він має право не обмежується строком звернення до суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки  вказана вимога є окремою від вимоги про стягнення виплат, звернення до суду з якою обмежується строками, встановленими КАС України. 
Отже, встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач знав ще 20 травня  2014 року про порушення своїх прав, свобод та інтересів та мав можливість вжити своєчасних заходів щодо їх захисту в межах встановленого КАС України строку звернення до адміністративного суду, але не скористався такою можливістю та звернувся до суду лише 17  вересня  2019 року.
Колегія суддів зазначає, що заява про поновлення строку звернення до суду  не містить  жодного обґрунтування наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, доказів  звернення  до компетентних органів стосовно незгоди про присвоєння йому звання «старшина міліції» чи  до суду. 
Відкриваючи провадження по справі, суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені обставини, та в подальшому  вирішуючи спір по суті позовних вимог також не звернув уваги на пропуск позивачем строку звернення до суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовною вимогою щодо визнання неправомірним наказу № 134 о/с ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20.05.2014 у частині присвоєння ОСОБА_1 у спеціального звання "старшина міліції”.
Натомість судом першої інстанції не взято до уваги вищезазначені обставини, крім того, не вирішено питання про поновлення строку під час розгляду справи, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для розгляду справи по суті в цій частині.
З огляду на викладене, встановивши, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду, при цьому, мав усі підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у розумні строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, позовні вимоги в частині  визнання неправомірним наказу № 134 о/с ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20.05.2014 у частині присвоєння ОСОБА_1 у спеціального звання "старшина міліції” підлягають залишенню без розгляду, а судове рішення в цій частині підлягає скасуванню.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для зобов`язання Головне управління МВС України в Дніпропетровській області зробити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно окладу за спеціальним званням «старший лейтенант міліції» та виплатити йому суму заборгованості.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1  20.05.2014 присвоєне спеціальне звання «старшина міліції». Зазначений наказ є чинними, та за наслідками судового розгляду не скасований.
В спірний період проходження служби, позивачу нараховувалось грошове забезпечення згідно окладу «старшина міліції».
Колегія суддів зазначає, що відповідачем не було допущено протиправних дій щодо невиплати грошового забезпечення ОСОБА_1 в повному обсязі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами скаржника про відсутність підстав для зобов`язання Головне управління МВС України в Дніпропетровській області зробити  перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно окладу за спеціальним званням «старший лейтенант міліції» та виплатити йому суму заборгованості з виплати грошового забезпечення у розмірі різниці грошового забезпечення згідно перерахунку та фактично отриманого за весь час служби позивача у підпорядкуванні Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, а саме з 20.05.2014 року по 06.11.2015 року та виплатити розраховану заборгованість  з виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 .
Щодо  визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України та зобов`язання повторно розглянути звернення позивача № БО-9386456 від 03.06.2019.
Приймаючи рішення про зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути звернення позивача суд вважав, що його звернення по суті є скаргою на дії ГУ МВС України в Дніпропетровській області, а тому перенаправлення МВС України звернення позивача на розгляд органу, на дії якого фактично скаржився позивач суперечить ст. 19 Закону України «Про звернення громадян».
Колегія суддів вважає зазначені висновки суду помилковими з огляду на наступне.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону №393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Згідно з ч. 3 ст. 7  Закону №393/96-ВР якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Частиною 1 ст. 15 Закону № 393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Колегія суддів зазначає, що праву громадян звертатися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення кореспондує прямий та неухильний обов`язок вказаних органів чи посадових осіб об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що законодавець, наділяючи органи державної влади вищевказаними обов`язками, водночас, згідно ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР, надав їм повноваження щодо можливості пересилання заяви в п`ятиденний строк, із відповідним повідомленням заявника, за належністю відповідному органу чи посадовій особі, до повноважень та відання яких входить вирішення порушених у зверненні питань.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач у рапорті від 03.06.2019, поданому МВС України, просив:
- надати інформацію, на підставі яких нормативних актів, під час повторного прийому на службу до органів внутрішніх справ 23.05.2014 до складу БППСПОП "Дніпро-1" УМВС України в Дніпропетровській області, всупереч діючого на той час Порядку присвоєння спеціальних звань та подання матеріалів для їх присвоєння. затвердженого наказом МВС № 218 від 21.03.2012. зокрема п. 1.8 Розділу 1 позивачу було присвоєно не спеціальне звання старшого лейтенанта міліції, яке він мав, до звільнення за власним бажанням з органів внутрішніх справ у 1997 році, а нижче звання старшини міліції відповідний наказ;
- у разі відсутності законних підстав присвоєння нижчого спеціального звання, ніж  мав до звільнення, або підстав пониження його у спеціальному званні, просив поновити його у спеціальному званні старшого лейтенанта міліції з урахуванням строку вислуги у спеціальному званні старшого лейтенанта міліції з дати мого повторного зарахування до органів внутрішніх справ 23.05.2014 до дати переводу до Національної поліції України.
13.06.2019 МВС України надіслало вказане звернення ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області (органу, в якому позивач проходив службу) за належністю, про що повідомило позивача (т. 1 а.с. 15).
26.06.2019 Ліквідаційна комісія ГУ МВС України в Дніпропетровській області розглянула звернення позивача від 03.06.2019 та надала відповідь на питання, зазначені у ньому (т. 1 а.с. 16-17).
Колегія суддів зазначає, що питання, вказані у рапорті ОСОБА_1 від 03.06.2020 стосувались саме обставин присвоєння йому звання «старшина міліції» під час прийому на службу до ГУ МВС України в Дніпропетровській області. Таким чином, надання відповіді на вказані питання відноситься до повноважень ГУ МВС України в Дніпропетровській області, в якому ОСОБА_1 проходив службу.
Враховуючи вищенаведене, МВС України не маючи компетенції на розгляд питань зазначених у зверненні ОСОБА_1 від 03.06.2020 мало повноваження на направлення його за належністю ГУ МВС України в Дніпропетровській області відповідно до вимог Закону № 393/96-ВР.
Колегія суддів зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Між тим, відповідачем 2 направлено звернення від 03.06.2020 відповідачу 1, а ним надано відповідь на вказане звернення, а відтак колегія суддів вважає, що бездіяльності при розгляді звернення позивача відповідачем 2 допущено не було.
Висновки суду, що рапорт позивача є скаргою на дії ГУ МВС України в Дніпропетровській області колегія суддів вважає помилковими, оскільки позивач просив надати інформацію щодо підстав прийняття його на службу до ГУ МВС України в Дніпропетровській області у званні «старшина міліції», а не оскаржував дії відповідача 1.
Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено протиправної бездіяльності чи неправомірних дій відповідача 2, то і підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача 2 повторно розглянути звернення позивача немає.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що за наслідками перегляду справи позивачу відмовлено в позові підстави для стягнення з відповідачів судового збору до Державного бюджету України відсутні.
За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області  задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 року по справі № 520/9632/19  скасувати в частині визнання протиправним та скасування наказу № 134 о/с Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 20.05.2014 в частині присвоєння ОСОБА_1 у спеціального звання «старшина міліції»; визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України у розгляді звернення ОСОБА_1 до Урядового контактного центру Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади № БО-9386456 від 03.06.2019 та зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 № БО-9386456 від 03.06.2019; зобов`язання Головне управління МВС України в Дніпропетровській області зробити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно окладу за спеціальним званням «старший лейтенант міліції» та виплатити суму заборгованості з виплати грошового забезпечення у розмірі різниці грошового забезпечення згідно перерахунку та фактично отриманого за весь час служби позивача у підпорядкуванні Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, а саме з 20.05.2014 року по 06.11.2015 року та виплатити розраховану заборгованість  з виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 , стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та з Міністерства внутрішніх справ України до Державного бюджету України суму судового збору.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування наказу № 134 о/с Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 20.05.2014 в частині присвоєння ОСОБА_1 у спеціального звання «старшина міліції» залишити без розгляду.
У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України у розгляді звернення ОСОБА_1 до Урядового контактного центру Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади № БО-9386456 від 03.06.2019 та зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 № БО-9386456 від 03.06.2019; зобов`язання Головне управління МВС України в Дніпропетровській області зробити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно окладу за спеціальним званням «старший лейтенант міліції» та виплатити суму заборгованості з виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 – відмовити .
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій   	
Повний текст постанови складено  18.01.2021 року