У Х В А Л А
25 березня 2021 року
м. Київ
Справа № 295/13536/17
Провадження № 13-33зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,
розглянула заяву ОСОБА_15 а про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) вироку Київського міського суду від 01 липня 1997 року, приведеного у відповідність із Законом України від 22 лютого 2000 року       № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» постановою цього ж суду від 21 серпня 2000 року, та ухвали Верховного Суду України від 16 липня 1998 року і
ВСТАНОВИЛА:
Як убачається з матеріалів провадження за заявою, вироком Київського міського суду від 01 липня 1997 року ОСОБА_15 визнано винним та засуджено за сукупністю злочинів, передбачених пунктами «а», «е», «ж», «з» ст. 93, частинами 2, 3 ст. 81, ч. 3 ст. 142 Кримінального кодексу України 1960 року (далі – КК 1960 року) до покарання у виді смертної кари – розстрілу, з конфіскацією всього належного йому майна.
За ч. 1 ст. 106, ч. 2 ст. 123, ч. 2 ст. 140, ч. 1 ст. 222, ст. 198, ст. 208 КК 1960 року ОСОБА_15 звільнено від покарання на підставі ст. 48 цього Кодексу у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Цим же вироком засуджені ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , заява про перегляд постанови Київського міського суду від 21 серпня 2000 року за виключними обставинами щодо яких не подається. 
Ухвалою Верховного Суду України від 16 липня 1998 року вирок залишено без змін.
Постановою Київського міського суду від 21 серпня 2000 року вирок Київського міського суду від 01 липня 1997 року щодо ОСОБА_15 приведено у  відповідність з діючим кримінальним законом. Постановлено вважати його засудженим за сукупністю злочинів, передбачених пунктами «а», «е», «ж», «з» ст. 93, ч. 2, 3 ст. 81, ч. 3 ст. 142 КК 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 10 грудня 2020 року в  справі «Лопата та інші проти України» (заява № 84210/17 та 23 інших, у тому числі ОСОБА_15 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, захисник ОСОБА_22 , діючи в  інтересах ОСОБА_15 , звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами постановлених рішень щодо засудженого.
Зазначене звернення через недотримання його автором вимог ст. 462 КПК ухвалою судді Великої Палати від 09 березня 2021 року було залишено без руху та надано строк для усунення допущених недоліків.
У межах визначеного строку захисник подав нову заяву від засудженого до  Великої Палати, в якій ОСОБА_15 , посилаючись на рішення ЄСПЛ, постановлене 10 грудня 2020 року на  його користь, просить скасувати згадані судові рішення й ухвалити новий вирок. На переконання заявника, він має право на перегляд рішень національних судів на підставі прямої дії норм Конвенції та Конституції України.
Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
ЄСПЛ у рішенні «Лопата та інші проти України», констатуючи порушення ст. 3 Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування довічного ув`язнення до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для дотримання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. Разом із цим ЄСПЛ відхилив решту доводів заявників і постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію. 
Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, яке заявник зазначає як підставу для перегляду, ЄСПЛ указав на системну проблему в українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру – шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, а саме: шляхом запровадження в Україні процедур, які б на законодавчому рівні забезпечували у перспективі можливість звільнення, або дострокового звільнення осіб,засуджених до довічного позбавлення волі.
Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень, є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006  року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Застосовані у справі ОСОБА_15 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права засудженого, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи   становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лопата та інші проти України» не констатовано те, що в основі виявлених щодо ОСОБА_15 порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими в межах кримінальної справи.
З огляду на викладене, відсутні правові підстави для відкриття провадження за заявою про перегляд оскаржених судових рішень за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, а твердження  в заяві про протилежне є необґрунтованими.
Тому, з урахуванням викладеного, у відкритті провадження за заявою ОСОБА_15 слід відмовити, а заяву з усіма доданими матеріалами – повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 Кримінального процесуального кодексу України, та пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, параграфом 3 розділу 4 «Перехідні положення» Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_15 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК вироку Київського міського суду від 01 липня 1997 року, приведеного у відповідність із Законом України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» постановою цього ж суду від 21 серпня 2000 року, та ухвали Верховного Суду України від 16 липня 1998 року 
Заяву ОСОБА_15 з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                        ОСОБА_1 
Судді:	ОСОБА_2  ОСОБА_3  ОСОБА_4  ОСОБА_5  ОСОБА_6  ОСОБА_7  ОСОБА_8 	ОСОБА_9  ОСОБА_10  ОСОБА_11  ОСОБА_12  ОСОБА_13  ОСОБА_14