ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 260/1890/19
адміністративне провадження № К/9901/19155/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Калашнікової О.В.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М., 

розглянувши у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції справу                           за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року (колегія суддів у складі головуючого судді - Улицького В.З., суддів: Запотічного І.І., Шавеля Р.М.)

I.          СУТЬ СПОРУ 
1.          У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України (правонаступник - Офіс Генерального прокурора; далі - відповідач, Прокуратура), в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 35591,56 грн.;
- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 19 жовтня 2019 року по день виконання рішення суду у цій справі;
- допустити негайне виконання рішення суду щодо стягнення з Генеральної прокуратури України суми боргу в частині виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні.
1.1.          В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач, порушуючи вимоги статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), вчинив протиправну бездіяльність, шляхом не здійснення виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
2.          З 11 червня 2015 року ОСОБА_1 працював в Генеральній прокуратурі України.
3.          Згідно з наказом Генеральної прокуратури України від 14 серпні 2019 року №677ц позивача призначено на посаду заступника начальника управління матеріально-технічного забезпечення Департаменту інформаційних технологій, документального та матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України(а.с.28) (категорія посади - прокурорська).
4.          Наказом Генеральної прокуратури України від 17 жовтня 2019 року № 1137ц ОСОБА_1 звільнено із зазначеної посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон N 1697-VII) з 18 жовтня 2019 року. Цим наказом Департаменту планово - фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
5.          28 жовтня 2019 року позивача ознайомлено з даним наказом та надано копію, враховуючи, що у період з 03 жовтня 2019 року по 17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перебував у черговій щорічній відпустці (наказ від 27 вересня 2019 року № 4156-вц), а з 17 жовтня 2019 року по 25 жовтня 2019 року включно - перебував на лікарняному. Цього ж дня позивач отримав трудову книжку.
6.          Оскільки вихідна допомога при звільненні ОСОБА_1 виплачена не була, позивач 26 листопада 2019 року звернувся до відповідача для з`ясування підстав  невиплати при звільненні вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 
7.          Листом Генеральної Прокуратури України від 03 грудня 2019 року за № 19/4-2248вих-19 повідомлено, що вихідна допомога не виплачена, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону N 1697-VII, а не на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
8.          Не погоджуючись із нездійсненням виплати вихідної допомоги, позивач звернувся до суду.

ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
9.          Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
9.1.          Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 33980,10 грн. (тридцять три тисячі  дев`ятсот вісімдесят гривень десять копійок) .
9.2.          Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 33980,10 грн. (тридцять три тисячі дев`ятсот вісімдесят гривень десять копійок) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.
9.3.          Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21 жовтня 2019 року по 13 березня 2020 року в сумі 163428,10 грн. (сто шістдесят три тисячі чотириста двадцять вісім гривень десять копійок) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.
9.4.          У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
10.          Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на одержання суми середньомісячного заробітку як вихідної допомоги. Зазначив, що Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників за наявності підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону N 1697-VII, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
11.          Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.
12.           ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із клопотанням про закриття апеляційного провадження.
13.          Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження у справі №260/1890/19.
14.          Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
15.          Суд апеляційної інстанції вказав на особливості звільнення прокурорів у зв`язку з проведенням реорганізації органів прокуратури чи скорочення штату. Наголосив, що неподання прокурором в установлений строк заяви про переведення на посаду прокурора Офісу Генерального прокурора в установлений строк є підтвердженням відсутності наміру проходити атестацію. У зв`язку з цим Законом N 1697-VII не передбачено можливості виплати прокурору вихідної допомоги при звільненні його із займаної посади у зв`язку із вказаною підставою.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ (ЗАПЕРЕЧЕНЬ)
16.          Не погодившись із ухвалою та постановою суду апеляційної інстанції від 07 липня 2020 року у справі №260/1890/19, ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, в якій просив:
- скасувати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суд з питань закриття апеляційного провадження від 07 липня 2020 року і закрити провадження у цій справі;
-скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року, залишивши в силі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року.
17.          Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 серпня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою позивача на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року.
18.          Відповідно до ухвали Верховного Суду від 10 серпня 2020 року касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не застосував висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15; висновок Верховного Суду, викладений в постановах від 01 березня 2018 року у справі №806/1551/17, від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16. 
19.          У касаційній скарзі, в частині оскарження постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року, зазначив, що незастосування до працівників органів прокуратури вимог законодавства про працю при звільненні щодо виплати вихідної допомоги суттєво звужує трудові права прокурорів. Позивач вказав про необґрунтованість доводів щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин КЗпП України. Законодавець чітко передбачив, що організація та діяльність прокуратури, у тому числі і питання, що стосуються трудового законодавства, виплати вихідної допомоги, тощо повинні регламентуватися, крім профільного закону, ще й іншими законами Україн та міжнародними договорами. Процедура виплати вихідної допомоги при звільненні регламентовано статтею 44 КЗпП України. Спеціальним законодавством право на таку допомогу не врегульовано. Враховуючи, що стаття 44 КЗпП України поширюється без будь-яких виключень на працівників усіх професій, відсутні будь-які законодавчі норми щодо особливостей її застосування по відношенню саме до працівників прокуратури. 
20.          На думку позивача, його було звільнено з підстав, які визначені статтею 44 КЗпП України, що надає право працівнику на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а тому Офіс Генерального прокурора зобов`язаний був виплатити відповідну вихідну допомогу при звільненні.
21.          Офіс Генерального прокурора України подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив оскаржувані рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, а скаргу - без задоволення.
22.          У відзиві зазначено, що ОСОБА_1 при звільненні виплачено всі належні суми, тому підстав для застосування до Офісу Генерального прокурора відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, немає.
23.          Представник відповідача наголосив, що юридичним фактом, який зумовив звільнення позивача на підставі пункту 9 статті 51 Закону 1697-VII стало неподання ОСОБА_1 в установлений строк заяви про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію. У свою чергу, до спірних правовідносин повинен застосовуватись Закон України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-IX), оскільки він є спеціальною нормою та має переважну силу.
24.          Звільнення прокурорів, які не подавали заяви про переведення на посади згідно з вимогами підпункту 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX відбувається на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697. У свою чергу, вказаним законом у разі звільнення працівника на цій підставі виплати вихідної допомоги не передбачено. Законом №113-IX статтю 40 КЗпП України доповнено частину п`яту такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої-третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус». Таким чином, з дня набрання чинності Законом №113-IX (з 25 вересня 2019 року) особливості застосування до прокурорів положень норм, зокрема, частини другої статті 42 КЗпП України, встановлюється Законом №1697-VII. Отже, з 25 вересня 2019 року саме вищезазначений закон, а не КЗпП України, поширюється на правовідносини між позивачем та Генеральною прокуратурою. 
25.          Також представник відповідача наголосив, що стаття 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з працівником трудового договору на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.
26.          В підтвердження своєї позиції відповідач у відзиві вказав правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №820/1119/16, від 07 березня 2018 року у справі №807/211/17; в рішеннях Вищого адміністративного суду України від 19 листопада 2015 року провадження №К/9991/18577/12, від 15 вересня 2015 року провадження №К/9901/20127/11, від 15 жовтня 2015 року провадження № К/800/16876/15, від 24 квітня 2014 року у справі №2а-1970/877/12 (провадження №К/800/61076/130).

V. ДЖЕРЕЛА ПРАВА 
27.          Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
28.          Законом України від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII «Про прокуратуру» забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
29.          Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
30.          Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
31.          Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
32.          Законом № 113-ІХ було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
33.          Відповідно до статті 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
34.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
35.          Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
36.          Статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
37.          Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
38.          Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

VI. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
39.          08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року N460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон N 460-IX).
40.          Частиною третьою статті З КАС України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
41.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 подав до Верховного Суду у серпні 2020 року.
42.          Враховуючи дату подання касаційної скарги та вказані процесуальні норми, касаційний розгляд справи здійснюється в порядку, передбаченому КАС України в редакції, що діє на момент прийняття рішення судом касаційної інстанції.
43.          Частинами першою - третьою статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1,4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
44.          Враховуючи вимоги статті 341 КАС України касаційний перегляд оскаржуваного судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги.
45.          Під час розгляду цієї справи судом касаційної інстанції було підтверджено наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), з огляду на наступне.
46.          Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури у жовтні 2019 року.
47.          Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
48.          Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є    стаття 44 КЗпП України.
49.          Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не  можуть суперечити принципу рівності  усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. 
50.          Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
51.          Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
52.          Таким чином, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
53.          Верховний Суд також звертає увагу що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
54.          Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
55.          У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
56.          Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19.
57.          Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. 
58.          Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції керувався правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №820/1119/16, відповідно до якої враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання.
59.          Проте, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. 
60.          Отже, Касаційний адміністративний суду у складі Верховного Суду враховує правову позицію, викладену в постанові від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, яка є останньою в цій категорії спорів.
61.          Посилання позивача у касаційній скарзі в обґрунтування своїх вимог на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16, від 01 березня 2018 року у справі №806/1551/17 - є безпідставними, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається. У справі №823/276/16 предметом спору є бездіяльність органів прокуратури щодо ненадання належної відповіді на звернення та щодо не здійснення виплати особі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; у справі №806/1551/17 - спірні правовідносини стосуються стягнення компенсації з органів поліції за затримку розрахунку при звільненні.
62.          Щодо посилання відповідача на те, що частина п`ята статті 40 КЗпП України вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП України, то слід зазначити, що особливості звільнення прокурорів з посади встановлено спеціальним законом - статтею 51 Закону № 1697-VII (на підставі якого і було звільнено позивача). У той же час особливості застосування положення статті 44 КЗпП України, а також обмеження щодо його застосування, зокрема, у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, не встановлено даним Кодексом.
63.          Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 заявляв вимоги щодо стягнення вихідної допомоги в конкретно визначеній сумі - 35591,56 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19 жовтня 2019 року по день виконання рішення суду у цій справі. 
64.          Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, встановивши відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури, не вирішував питання щодо правильності обрахунку позивачем заявленої суми вихідної допомоги та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
65.          За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
66.          З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі та, як наслідок, висновку про наявність підстав для направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні у визначеній позивачем сумі з урахуванням визнання права на її виплату, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

VІІ. СУДОВІ ВИТРАТИ
67.          З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у справі № 260/1890/19 скасувати.

Справу № 260/1890/19 направити на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Судді                                                                                                    О.В. Калашнікова

                                                                                                                                       Л.О. Єресько

                                                                                                    В.М. Соколов