ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2021 р.	Справа № 520/11390/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.
представника позивача Василенко Т.В.
представника відповідача Бутікова А.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року (суддя    Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 13.10.2020) по справі № 520/11390/2020
за позовом    ОСОБА_1                
до   Департаменту патрульної поліції                                                    
про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,
          ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту  - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції (далі по тексту – відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції №441 від 30.07.2020 року про застосування до працівника УПП в Харківській області ДПП дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції; 
- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції №560 о/с від 03.08.2020 року в частині звільнення зі служби в поліції по управлінню поліції в Харківській області рядового поліції ОСОБА_1 ; 
- поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу №2 роти №6 батальйону №1 управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції з 03.08.2020 року; 
- стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 03.08.2020 року по день поновлення по службі.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що дисциплінарне стягнення накладено безпідставно, за відсутності події вчинення дисциплінарного проступку. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 по справі № 520/11390/2020 позов - залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 по справі № 520/11390/2020 та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність незаконності невикористання позивачем під час несення служби «портативного пристрою відеофіксації», оскільки судом не зазначено якою нормою Закону передбачено обов`язок поліцейського використовувати під час несення служби «портативний пристрій відеофіксації». Вказує, що поліція, відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», може використовувати технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засоби фото- і кінозйомки, відеозапису, які працюють саме в автоматичному режимі, тобто можуть фіксувати правопорушення без участі поліцейського. Зазначає, що використання поліцейськими портативних відеореєстраторів, оснащених функцією ручного управління камерою, Законом України «Про Національну поліцію» не передбачено. Вказує, що застосування навіть автоматичної фото- і відеотехніки, виходячи з формулювання ч.1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», є правом, а не беззаперечним обов`язком поліції. Вказує, що порушення пункту 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису» не може бути підставою для дисциплінарного стягнення, оскільки зазначений пункт суперечить ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію».
Вказує, що для винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 були відсутні підстави. Зазначає, що проведення службового розслідування за фактом невикористання портативного відеореєстратора не передбачено чинним законодавством, тому є незаконним та не може бути покладено в основу висновків про наявність чи відсутність в діях позивача дисциплінарного проступку.
Відповідач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 29.07.2019 проходив публічну службу в Національній поліції України на посаді поліцейського взводу №2 роти №6 батальйону №1 Управління патрульної поліції у Харківській області.
08.06.2020 заявник виконував обов`язки служби за посадою на стаціонарному посту “Красноград”.
08.06.2020 близько 08:30 год. ОСОБА_1 було зупинено автомобіль марки AUDI закордонної реєстрації ( НОМЕР_1 ) із відсутнім переднім номерним реєстраційним знаком під керуванням громадянина України ОСОБА_2 .
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 отримав від водія вміщений у портмоне пакет документів, пов`язаних із правом керування та експлуатацією транспортного засобу, повернув цю річ водієві і відійшов від транспортного засобу.
Після чого, водій зупиненого раніше автомобіля усно сповістив усіх присутніх про те, що серед переданих поліцейському документів знаходилась банкнота грошової одиниці України номіналом 200,00грн., котра зникла.
На місце події прибула слідча оперативна група Красноградського ВП ГУ НП в Харківській області
08.06.2020 гр. ОСОБА_2 подав начальнику Управління патрульної поліції у Харківській області скаргу на дії ОСОБА_1 ..
Доповідною запискою від 15.06.2020 було ініційовано розгляд питання з приводу призначення службового розслідування.
Наказом Управління патрульної поліції у Харківській області від 15.06.2020 №187 було призначено службове розслідування.
08.06.2020 опитаний у межах згаданого службового розслідування ОСОБА_1 послався на приписи ст.63 Конституції України та відмовився надавати свідчення.
Результати проведеного службового розслідування оформлені висновком Дисциплінарної комісії від 10.07.2020 (а.с.62-79) (далі по тексту – Висновок).
У тексті Висновку Дисциплінарною комісією викладено судження про невикористання поліцейським портативного пристрою відеофіксації під час зупинки автомобіля марки AUDI закордонної реєстрації ( НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_2 , а також про невчинення поліцейським дій з приводу з`ясування, фіксації, оцінки обставин адміністративного правопорушення (експлуатації транспортного засобу із відсутнім державним реєстраційним знаком) і прийняття рішення у справі про адміністративне правопорушення.
Згадані діяння кваліфіковані Дисциплінарною комісією як порушення поліцейським під час несення служби ч.1 ст.18, п.3 ч.1 ст.23, п.8 ч.1 ст.23 Закону України “Про Національну поліцію”, ч.1 ст.1, п.5 ч.3 ст.1, п.6 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (затвердженого законом України від 15.03.2018 №2337-VIII), п.4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (затверджена наказом МВС України від 07.11.2015 №1395; далі по тексту – Інструкція №1395), п.5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами і підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису (затверджена наказом МВС України 18.12.2018р. №1026; далі по тексту  – Інструкція №1026).
Висновок містить пропозицію Дисциплінарної комісії з приводу застосування до заявника дисциплінарного стягнення у виді звільнення із служби в поліції.
30.07.2020 Департаментом патрульної поліції із посиланням на зазначений Висновок було видано наказ №441 про накладення на заявника дисциплінарного стягнення у виді звільнення із служби в поліції.
Судовим розглядом встановлено, що юридичною підставою для видання згаданого наказу суб`єктом владних повноважень зазначено положення ст.ст.11-14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, а фактичною підставою слугувало судження про вчинення дисциплінарного проступку у вигляді незабезпечення використання поліцейським портативного пристрою відеофіксації та невжиття поліцейським дій з провадження у справі про адміністративне правопорушення.
03.08.2020 Департаментом патрульної поліції з посиланням на наказ №441 від 30.07.2020 було видано наказ №560 о/с з приводу звільнення заявника зі служби в поліції на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України “Про Національну поліцію”.
Не погодившись із правомірністю накладеного дисциплінарного покарання, заявник ініціював даний спір.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правовідносини з приводу проходження публічної служби в поліції унормовані, насамперед, приписами Закону України “Про Національну поліцію”, а також Дисциплінарного статуту.
Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України “Про державну службу”, Кодексу законів про працю, Закону України “Про оплату праці”, Закону України “Про відпустки” тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті служби у поліції. 
Частиною 1 ст.2 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Як указано у ст.6 названого Закону, поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст.12 Закону України "Про Національну поліцію", поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського. Поліція не має права відмовити в розгляді або відкласти розгляд звернень стосовно забезпечення прав і свобод людини, юридичних осіб, інтересів суспільства та держави від протиправних посягань з посиланням на вихідний, святковий чи неробочий день або закінчення робочого дня.
Згідно з ч.1 ст.18 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський зобов`язаний, зокрема, неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського (п.1 ч.1 ст.18); професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва (п.2 ч.1 ст.18); поважати і не порушувати прав і свобод людини (п.3 ч.1 ст.18).
Як передбачено ч.1 ст.64 Закону України “Про Національну поліцію”, особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: “Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки”.
Таким чином, інститут Присяги поліцейського вже сам по собі забезпечує дотримання публічним службовцем закону як у повсякденній службовій, так і позаслужбовій діяльності. 
Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.23 Закону України "Про Національну поліцію", поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події.
Отже, закон прямо покладає на поліцейського обов`язок із реагування як на кримінальні правопорушення або адміністративні правопорушення, так і на події.
Як вбачається з матеріалів справи, невикористання позивачем 08.06.2020 портативного пристрою відеофіксації під час зупинки автомобіля марки AUDI закордонної реєстрації ( НОМЕР_1 ), яким керував ОСОБА_2 , визнана усіма учасниками справи.
У силу ч.1 ст.78 КАС України дана обставина не підлягає додатковому доказуванню.
При цьому, колегія суддів зауважує, що пунктом 5 розділу II «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису», затвердженої наказом МВС України № 1026 від 18.12.2018 встановлено, що з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції поліцейський зобов`язаний включити портативний відеореєстратор та вести безперервну відеозйомку ним до завершення виконання обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.
Портативний відеореєстратор - пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації, технічні характеристики та особливості конструкції якого дають змогу закріпити його на форменому одязі поліцейського.
Відповідно до підпункту 1 пункту 6 розділу 11 тієї ж Інструкції, під час здійснення повноважень поліцейський забезпечує збереження та належні умови експлуатації виданого йому портативного відеореєстратора та не допускає його розряджання.
Згідно з пунктом 2 розділу VII вказаної Інструкції, поліцейський забезпечує належне виконання вимог цієї Інструкції.
Таким, чином, під час несення служби поліцейські зобов`язані безперервно вести відеозйомку портативними відеореєстраторами з моменту початку виконання службових обов`язків та до їх закінчення.
Відповідно до роздавальної відомості відеореєстраторів та рацій від 07.06.2020 № 3269 ОСОБА_1 отримав один портативний відеореєстратор під номером 0054.
Доказів правомірності невикористання поліцейським під час несення служби портативного пристрою відеофіксації до матеріалів справи не подано.
Учасниками справи також визнана та обставина, що 08.06.2020 під час зупинки на стаціонарному посту “Красноград” автомобіль марки AUDI закордонної реєстрації ( НОМЕР_1 ) водієм ОСОБА_2 експлуатувався без переднього реєстраційного державного номерного знаку.
Відповідно до ч.4 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку, його експлуатація без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, закритим іншими предметами, у тому числі з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів, перевернутим чи неосвітленим, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За загальним правилом провадження у справі про адміністративне правопорушення розпочинається подією складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Разом з тим, ч.3 ст.254 КУпАП прямо передбачено, що протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу. 
Відповідно до ч.2 ст.258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).
Згідно з ч.3 ст.258 КУпАП, протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення. 
Для встановлення наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення інспектор зобов`язаний здійснити подальший розгляд справи про адміністративне правопорушення відповідно до вимог КУпАП.
Статтею 278 КУпАП передбачено, що при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення посадова особа вирішує питання: чи належить до його компетенції розгляд даної справи; чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.
В даному випадку, згідно з статтею 279 КУпАП, інспектор/поліцейський патрульної служби як посадова особа має право розглядати справи про адміністративні правопорушення, які зазначені в статті 121 КУпАП.
За приписами ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279 1 - 279 4 цього Кодексу. 
Можливість звільнення від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення передбачено статтею 22 КУпАП.
Так вказаною статтею КУпАП передбачено, що при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
Відповідно до ч.3 ст.284 КУпАП, постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу. 
Колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що таке адміністративне правопорушення як керування водієм транспортним засобом без переднього номерного знаку, при наявності певних обставин можна визнати малозначним правопорушенням та за умови відсутності будь-яких інших порушень та фактів притягнення до адміністративної відповідальності за попередній період, та відповідно таких водіїв може бути звільнено від адміністративної відповідальності, із застосуванням усного зауваження.
Однак, звільнення осіб від адміністративної відповідальності та застосування до них усного зауваження є результатом розгляду справи про адміністративні правопорушення, який має бути оформлений відповідно до вимог КУпАП.
Так, ОСОБА_1 як посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення був зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, виявлене правопорушення має бути належним чином зафіксоване в автоматичному режимі.
При цьому, колегія суддів також зазначає, що на виконання вимог частини 2 статті 284 КУпАП позивач зобов`язаний був за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення прийняти, належним чином оформивши, постанову про закриття справ. Однак цього зроблено не було.
Вказані обставини свідчать про порушення процедури розгляду оформлення адміністративних справ згідно вимог КУпАП.
Зазначені обставини заявником під сумнів не поставлено, однак у межах службового розслідування останній, з посиланням на положення ст.63 Конституції України, відмовився від надання пояснень з приводу таких обставин. Зазначене підтверджено письмовими свідченнями опитаних у ході службового розслідування поліцейських, котрі несли службу на стаціонарному посту “Красноград” одночасно з позивачем.
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
          При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
          Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з ч.1 ст.76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доказів правомірності невчинення дій позивачем з приводу провадження у справі про адміністративне правопорушення 08.06.2020 під час зупинки автомобіля марки AUDI закордонної реєстрації ( НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
За визначенням ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
          У силу ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, до змісту службової дисципліни також віднесено такі обов`язки поліцейського як: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.
Протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції, у розумінні ч.1 ст.12 Статуту визнається дисциплінарним проступком.
З метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків ч.2 ст.14 Статуту передбачено проведення службового розслідування, під яким відповідно до ч.1 ст.14 цього ж статуту розуміється діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.
У спірних правовідносинах службове розслідування було призначено та проведено.
Недоліків в організації службового розслідування, а також нездоланних та непереборних дефектів у результатах службового розслідування судом під час вирішення спору не виявлено.
Ознак порушення прав та інтересів заявника у ході службового розслідування матеріали справи не містять.
Викладене у Висновку судження Дисциплінарної комісії про вчинення заявником порушення вимог ч.1 ст.18, п.3 ч.1 ст.23, п.8 ч.1 ст.23 Закону України “Про Національну поліцію”, ч.1 ст.1, п.5 ч.3 ст.1, п.6 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п.4 розділу І Інструкції №1395, п.5 розділу ІІ Інструкції №1026 колегія суддів вважає юридично правильним та фактично підтвердженим.
Посилання представника заявника на те, що ніхто з інших поліцейських, які несли службу 08.06.2020 разом з ОСОБА_1 , не виніс постанову про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані обставини не впливають на правомірність висновку відповідача за результатами службового розслідування про те, що позивачем вчинено дисциплінарний проступок, який полягав в незабезпеченні роботи портативного відеореєстратора. Такий обов`язок в рівній мірі покладено на всіх поліцейських екіпажу під час патрулювання, незалежно від спеціального звання.
Отже, обов`язок щодо забезпечення постійної роботи портативного відеореєстратора належить кожному поліцейському під час виконання службових обов`язків, за невиконання якого такий поліцейський несе індивідуальну відповідальність.
Відповідно до частини 1 статті 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Згідно з частиною 2 статті 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції (частина 3 статті 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України).
При цьому, Дисциплінарний статут Національної поліції України не визначає чіткої послідовності та черговості накладення дисциплінарних стягнень за ступенем їх суворості. Це в свою чергу наділяє уповноважену особу правом самостійно визначити вид стягнення в залежності від конкретних обставин дисциплінарного проступку.
Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження в будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
У силу ч.3 ст.19 Дисциплінарного статуту, під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Таким чином, усі юридичні фактори, котрі мають юридичне значення для вирішення питання про дисциплінарне покарання поліцейського повинні бути викладені дисциплінарною комісією у висновку службового розслідування. 
Окрім того, відповідно до ч.8 ст.19 Дисциплінарного статуту, під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Звідси слідує, що у процедурі дисциплінарного провадження відносно поліцейських законодавець наділив свободою адміністративного розсуду одразу двох учасників, а саме: дисциплінарну комісію та керівника, дискреція кожного з яких є вільною, самостійною і незалежною один від одного (тобто межі дискреції цих суб`єктів дисциплінарного провадження не перетинаються, а вчинені адміністративні волевиявлення не мають безумовно імперативного характеру).
Колегія суддів звертає увагу, що повноваження керівників поліції з приводу накладення дисциплінарних покарань розмежовані приписами ст.20 Дисциплінарного статуту, згідно з якою керівник Національної поліції України уповноважений застосовувати дисциплінарні стягнення, передбачені цим Статутом, до всіх поліцейських (ч.3 ст.20); інші керівники застосовують дисциплінарні стягнення в межах повноважень, визначених керівником Національної поліції України (ч.4 ст.20).
Наказом Національної поліції України від 06.11.2015 №73 (у редакції наказу від 31.10.2016 №1114) було затверджене Положення про Департамент патрульної поліції.
Пунктом 20 розділу V згаданого Положення визначено що керівник Національної поліції України делегував керівнику Департаменту патрульної поліції Національної поліції України право на вирішення питання стосовно притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейських Департаменту.
У подальшому начальник Департаменту видав наказ №4621 від 11.10.2018, яким делегував начальникам управлінь патрульної поліції в областях Департаменту право застосування за результатами службових розслідувань дисциплінарні стягнення у вигляді зауваження, догани, суворої догани.
Оскарженим наказом компетентною посадовою особою саме Департаменту до заявника був застосований захід дисциплінарного покарання у вигляді звільнення із служби в поліції.
З огляду на встановлені вище обставини порушення ОСОБА_1 службової дисципліни, колегія суддів вважає, що застосування відповідачем до позивача такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби співрозмірне з вчиненим позивачем дисциплінарним проступком.
Відповідно до Модельного кодексу поведінки державних службовців (Рекомендація № R(2000) 10 Комітету Міністрів державам-членам Ради Європи щодо кодексів поведінки державних службовців, прийнята Комітетом міністрів на 106 сесії 11 травня 2000 року), державний службовець повинен здійснювати свої повноваження відповідно до закону і тих законних вимог і етичних стандартів, що стосуються його чи її функцій, завжди поводитись таким чином, щоб була забезпечена віра громадськості у чесність, безсторонність і ефективність публічної влади.
В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Колегія суддів зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивачем в ході судового розгляду справи не доведено неправомірність спірних наказів.
В той же час, згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на
Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
В даному судовому провадженні відповідач обґрунтував правомірність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами, з посиланням на відповідні положення законодавства. Наведені ж позивачем доводи судом визнані необґрунтованими.
З урахуванням викладеного, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки колегія суддів прийшла до висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA vs UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права..
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року по справі № 520/11390/2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.    

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	Т.С. Перцова    В.Б. Русанова   	
Повний текст постанови складено  15.02.2021 року