Справа № 303/8162/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        27 січня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Собослоя Г.Г., Готри Т.Ю.
з участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Кость В.В., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача є ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,  

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача є ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком АДРЕСА_1 та зняття його з реєстраційного обліку. Позовну заяву обґрунтовує тим, що будинок належав на праві приватної власності покійному батькові її чоловіка. Та чоловік - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак за життя не оформив право власності на будинок за батьком. Відповідач зареєстрований у вказаному будинку, але там не проживає з 1993 року, оскільки, після одруження проживав у дружини ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація відповідача в будинку створює їй та її доньці перешкоди в прийнятті та оформленні спадкових прав. Посилаючись на вимоги ст. 405 ЦК України ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.09.2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що судом невірно встановлено фактичні обставини справи. Суд першої інстанції не врахував, що вона та її донька в установленому законом порядку успадкували будинок, право володіння та користування таким. В той же час відповідач з 1992 році не проживав у житловому будинку  АДРЕСА_1  і втратив право на користування таким житлом. Також вказує, що суд дійшов до помилкового висновку, що ОСОБА_2 має право на спадкування на рівні з іншими спадкодавцями.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду. Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки між сторонами виник спір щодо спадкування спірного житлового будинку, а не пов`язаний з реєстрацією відповідача в такому будинку та наявними перешкодами в користуванні належним майном. Вказане підтверджується тим, що у позивачки відсутні документи які б підтверджували право власності на будинок.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів, вважає що така підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний об`єкт нерухомості входить до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6 і відповідач має право на успадкування частки будинку на рівні із іншими спадкоємця за законом (ст. 1268 ЦК України), а тому останній має рівні права щодо потенційного права на володіння, користування і розпорядження цим майном. І факт тимчасового не проживання відповідача у житловому будинку не може стати підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним об`єктом нерухомості, оскільки право власності на майно не може залежати від періоду відсутності співвласника у такому майні. Крім того, дійшов до висновку, що спірне майно є об`єктом самочинного будівництва, а тому воно не є об`єктом права власності ні особи, яка здійснила це будівництво, ні його спадкоємців. 
 
Однак, апеляційний суд не повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно приписів статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняття його з реєстраційного обліку, мотивуючи позов тим, що реєстрація відповідача у вказаному будинку створює їй та її доньці перешкоди в прийнятті та оформленні спадкових прав.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом встановлено, що згідно довідки від 25.06.2018 №393, від 11.12.2018 №1639 головою дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 01 березня 2004 року).

На день смерті ОСОБА_6 у будинку були зареєстровані: дружина померлого – ОСОБА_7 , 1936 р.н., син померлого – ОСОБА_4 , 1973 р.н., син померлого – ОСОБА_8 , 1970 р.н., та онука померлого – ОСОБА_3 , 2001 р.н.

26.05.2003 року ОСОБА_6 склав заповів яким все своє майно заповів своєму сину ОСОБА_4 .

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.01.2020 вищевказаний заповіт ОСОБА_6 від 26.05.2003, зареєстрованого в реєстрі за №130, визнано нікчемним. 

З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки Мукачівського ОБТІ та ЕО ТОВ «Зодчий і К» від 13.12.2018 слідує, що право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Тобто з наведеного слідує, що ОСОБА_1  не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона є власником спірного домоволодіння, що в АДРЕСА_1 , а по сім має право на захист своїх можливо порушених прав власника.

Зазначена обставина свідчить про те, що ОСОБА_1 безпідставно звернулася до суду для захисту прав у розумінні вимог ст. 391 ЦК України, які нею не набуті на час звернення у суд, що є підставою для відмови їй у задоволенні позову саме з таких правових підстав. 

Однак суд першої інстанції зазначеного не врахував, та вийшов за межі позовних вимог, і тим самим дав оцінку правовідносинам, які наявні між сторонами з приводу правомірності спадкування та наявних прав власності на спірне майно, що призвело до відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав з якими остання не зверталась до суду.

За цих обставин, колегія судді вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, яких суд дійшов за неповного з`ясування реальних правовідносин, що призвело до неправильного застосуванням норм матеріального права. 

Зазначене у відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПУ України, є підставою для зміни мотивувальної частини судового рішення в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову, шляхом викладення такої в редакції даної постанови апеляційного суду із залишенням резолютивної частини рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи викладене та керуючись вимогами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2020 року змінити в частині правового обґрунтування, виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції даної постанови апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 5 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: