Справа № 463/5409/20                                Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І. 
Провадження № 22-ц/811/3481/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
розглянувши ув порядку спрощеного позовного провадження за наявними письмовими матеріалами справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Леньо С.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, третя особа Державна казначейська служба, - 

                                               ВСТАНОВИЛА:

       У червні 2020 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку для здійснення казначейського обслуговування.
       В обґрунтування позову покликався на те, що на підставі його заяви від 06.03.2018 року до ЄРДР внесено відомості за № 42018141040000076 щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 382 КК України. У вказаному кримінальному провадженні він визнаний потерпілим. Фактично, з 06.04.2018 року неодноразово звертався до слідчого з тим чи іншим клопотанням про необхідність проведення слідчих дій, допиту свідків, витребування документів тощо, однак всі його клопотання або ігнорувались, або у задоволенні таких безпідставно відмовлялось. Як наслідок, звертався до слідчого судді із відповідними скаргами, які були задоволені, однак слідчий не виконував ухвал слідчого судді. Досудове розслідування затягувалось і в кінцевому, постановою від 11.10.2019 року було закрите за строками. Оскарження такої постанови успіху не мало. Вважає, що в межах кримінального провадження не проведено усіх необхідних слідчих дій, а відтак, досудове розслідування було неефективним. Маючи більш ніж достатньо часу слідчий не звернувся до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування, а натомість, умисно затягував строки досудового розслідування для подальшого закриття кримінального провадження. Тим самим, йому було завдано моральної шкоди, оскільки події, що стались, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних і моральних ресурсів та дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Просив позов задовольнити.
       Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, третя особа Державна казначейська служба відмовлено.
       Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив позивач. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.        Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури у кримінальному провадженні №42018141040000076, в якому він був визнаний потерпілим, не проведенням у передбачений КПК України строком слідчих дій, що призвели до затягування досудового розслідування, з невиконанням ухвал слідчих суддів, якими зобов`язано вчинити відповідні процесуальні дії, йому завдано моральних страждань
       Зазначає, що кримінальне провадження тричі закриволось і за його скаргами постанови про закриття кримінального провадження скасовувались. 
       Звертає увагу на практику ЄСПЛ, а саме рішення у справі «Риженко проти України», де вказано, що ефективне розслідування має бути своєчасним (ст. 2 Конвенції, заява №55902/11 від 30.07.2015р.) Тому, вважає, що перед закриттям кримінального провадження слідчий мав би вчинити усі необхідні слідчі дії, в тому числі щодо продовження строків досудового розслідування і лише після цього винести відповідне рішення. 
       Вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.6 ст. 1176 ЦК України, згідно якої, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування або суду, відшкодовується на загальних підставах. 
       Загальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно. 
       Матеріалами кримінального провадження підтверджується, що йому як позивачу заподіяна моральна шкода бездіяльністю органів досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, та про те, що така бездіяльність визнана судом незаконною. 
       Наслідки події, що стались, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, які дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Тому розмір моральної шкоди оцінює в сумі 100 000 грн. 00 коп.
       При розгляді справи просить врахувати правовий висновок, викладений в постанові ВП ВС у справі 242/4741/16-ц від 27.11.2019 року, а також правові позиції у подібних ситуаціях: у постановах ВС у справі №686/20012/18, №638/17403/15-ц, №6-440цс16, №638/12259/16, №638/6944/16-ц, №450/1547/18, №450/3315/18, №554/49/18, №638/6944/16-ц.
       Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2020 року та ухвалити нове, яким позов задоволити.
       У відзиві на апеляційну скаргу, Львівська обласна прокуратура висловилась у заперечення доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 . Зазначила, що жодним судовим рішенням не визнано неправомірними дій прокурора. Сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чи скасування постанови про закриття кримінального провадження не може бути доказом того, що дії чи бездіяльність відповідача завдали позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. 
       Вказана позиція висловлена у постановах Верховного Суду у справах №199/1478/17 від 30.01.2019 року, №454/1462/16 від 13.03.2019 року, №638/9692/17 від 23.01.2019 року, №686/10651/18 від 12.04.2019 року, №338/12193/16 від 13.03.2019 року, №638/1413/17 від 23.01.2019 року, №638/8636/17 від 13.05.2020 року.
       Також просить врахувати, що посадовими особами органів прокуратури Львівської області будь-яких протиправних дій стосовно позивача вчинено не було. Сам факт звернення до правоохоронних оргнів чи до суду не може свідчити про порушення його прав. Реалізація позивачем права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого та задоволення таких скарг слідчим суддею не свідчить про незаконність прийняття рішення, а зводяться до реалізації права на здійснення функції контролю у порядку кримінального судочинства. 
       За таких обставин апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. 
       У відзиві на апеляційну скаргу Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Львові зазначило про необгрнутованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , викладені в ній вимоги не відповідають чинному законодавству, а доводи - не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при ухваленні судом першої інстанції рішення від 22.10.2020 року. 
       Наявність самового факту скасування ухвалами слідчих суддів постанов про закриття кримінального провадження не може свідчити про незаконність процесуальних рішень і дій уповноважених осіб, оскільки такий факт незаконності встановлюється виключно рішенням суду у кримінальному провадженні. 
       Судовий котроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені рішення, на які посилається позивач, обгрунтовуючи свої вимоги, не є достатньою підставою для висновку щодо протиправності дій відповідача ТУ ДБР у м. Львові та застосування цивільно-правової відповідальності щодо останнього, а сам факт скасування постанов про закриття кримінального провадження №42018141040000076 від 06.04.2018 року - не свідчить про протиправність рішень (дій) і, відповідно, не створює підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. 
       Факт часткового задоволення скарг ОСОБА_1 ухвалами слідчих суддів уже є достатньою справедливою сатисфакцією для позивача та не вимагає додаткових грошових компенсацій, як це зазначено у практиці ЄСПЛ та на які містяться посилання у позовній заяві та в апеляційній скарзі. 
       Позивачем не доведено та не підстверджено належними доказами: факту вчинення протиправних дій відповідачами, заподіяння позивачу моральної шкоди та не наведено конкретні негативні явища, які з останнім стались внаслідок дій відповідача, не підтверджено наявність причинного зв`язку, не обґрунтовано розміру шкоди, витрат на правову допомогу. 
       Зважаючи на це, суд, рішення якого оскаржується, дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність підстав неефективності розслідування; дії відповідачів жодним чином не могли спричинити для позивача моральних страждань. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 100 000 грн. 00 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, у письмовому провадженні, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду. 
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 02.04.2014 року на перехресті вул. Стрийська вул. Максимовича відбулась дорожньо-транспортна пригода з наїздом на пішохода, в результаті якої він помер. Відносно цих подій розпочато досудове розслідування, внесене до ЄРДР за №12014140030000218. У цьому кримінальному провадженні позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Дана справа перебуває на розгляді у Франківському районному суді м. Львова. Кінцевого рішення у такій справі на даний час не прийнято. 
09.02.2018 року на вул. Мікльоша у м. Львові за участі позивача відбулась ще одна дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої її учасники отримали тілесні ушкодження, а автомобілі - механічні пошкодження. Відносно цих подій розпочато досудове розслідування, внесене до ЄРДР за № 12018140070000510. Позивач не був підозрюваним, чи потерпілим у цьому кримінальному провадженні і таке було закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Вказану інформацію суд взяв з протоколу допиту слідчого Фальшовника М.В. (а.с.63-67 матеріалів кримінального провадження № 42018141040000076), який проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018140070000510. Докази зворотнього в матеріалах справи відсутні.
Не погоджуючись з діями слідчих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проводили досудове розслідування у вказаних кримінальних провадженнях, позивач ініціював кримінальне провадження № 42018141040000076 за статтями 364 ч. 1, 365 ч. 1, 366 ч. 1, 367 ч. 1, 368 ч.1, 382 ч. 2 КК України. Свою заяву про вчинення згаданих вище кримінальних правопорушень (а.с.10-11) позивач обґрунтовував тим, що через незаконні дії слідчих він позбавлений можливості користуватись його майном близько 4 років, а також незаконно утримувався під вартою 9-ть місяців. Крім того, як вбачається із заяви позивача від 26.03.2018 року (а.с.18-22 матеріалів к/п № 42018141040000076), за результатами дорожньо-транспортної пригоди, яка мало місце у 2018 році, у нього незаконно було вилучено автомобіль, який йому повернуто лише 24.02.2018 року на підставі ухвали слідчого судді від 22.02.2018 року.
Спочатку досудове розслідування проводилось прокуратурою Львівської області. В подальшому, справа за підслідністю була передана в ТУ ДБР, розташоване у м. Львові.
У цьому кримінальному провадженні позивача визнано потерпілим, а 04.06.2018 року йому вручено відповідну пам`ятку про права та обов`язки потерпілого, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.17).
В межах цього кримінального провадження жодній особі не було повідомлено про підозру. Досудове розслідування завершилось постановою про закриття кримінального провадження від 11.10.2019 року (а.с.167-174 матеріалів к/п № 42018141040000076). Закриваючи провадження у цій справі, слідчий керувався положеннями ст. 284 КПК України, у якій зазначено, що слідчий, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру (редакція статті станом на момент винесення постанови). Постанова не скасована.
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зазнав порушень прав, які йому гарантовані Конвенцією. Позивач не подав суду розумних і переконливих доказів того, що внаслідок закриття кримінального провадження трапилось порушення, яке торкнеться його особисто. Відповідно, для цілей цієї справи він не може вважатись потерпілим. Окрім того, суд не вважав, що розслідування було неефективним, оскільки позивач мав широкі повноваження в межах цього кримінального провадження і у нього не було перешкод в реалізації таких його прав. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки такий грунтується на вимогам закону.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Згідно із частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Тобто, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Вказаний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 та Верховного Суду від: 25 квітня 2018 року у справі № 346/4623/15-ц (провадження№ 61-4538св18), 19 вересня 2018 року у справі № 646/9109/15-ц (провадження № 61-6648св18), 15 травня 2019 року у справі № 639/3414/18 (провадження № 61-8279ск19), 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15 (провадження № 61-4165св18) та 04 грудня 2019 року у справі № 345/4225/18 (провадження № 61-15344св19).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
А підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у випадку, передбаченому статтями 1173, 1174 ЦК України є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними, які довести повинен позивач. Шкода відшкодовується незалежно від вини. При цьому, заподіяння такої шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою органу державної влади має довести позивач.
Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Окрім цього, задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди. 
Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява N 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, заява N 33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 23 січня 2019 року в справі № 308/1990/16-ц (провадження № 61-17901св18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 28 січня 2019 року в справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року в справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18, 13 листопада 2019 року в справі № 382/814/17 (провадження № 61-28691св18), 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 686/26653/18, від 18 грудня 2019 року в справі № 554/11821/14 (провадження № 61-28437св18), від 01 квітня 2020 року у справі№ 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/16839/19 (провадження № 61-9043св20), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/1527/20 (провадження № 61-9064св20)
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обгрунтовував свої вимоги про відшкодування моральної шкоди незаконними діями прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 військової прокуратури Західного регіону України щодо винесення постанов про закриття кримінального провадження.
У відповідності до ч.1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Таким чином, Кримінальним процесуальним кодексом України встановлена певна процедура подання заяви про скоєння злочину, а також можливість оскарження бездіяльності, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та дій щодо прийняття слідчим рішення про закриття кримінального провадження.
Позивач ОСОБА_1 скористався вище визначеною процедурою та неодноразово оскаржував дії та бездіяльність посадових осіб прокуратури Львівської області, в результаті чого його права були поновлені судом.
Отже, сам по собі факт зобов`язання ухвалами слідчих суддів внести відповідні відомості до ЄРДР та скасування постанов про закриття кримінальних проваджень не свідчить про протиправність дій посадових осіб прокуратури Львівської області та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. 
Твердження апелянта стосовного того, що неодноразове задоволення слідчими суддями його скарг щодо скасування постанов слідчих про закриття кримінального провадження №42018141040000076 та направлення матеріалів кримінального провадження для продовження досудового розслідування є підтвердженням протиправних дій та бездіяльності слідчих прокуратури Львівської області, що, у свою чергу, призвело до завдання йому моральної шкоди, є хибним, тому що сам факт скасування судом постанов про закриття кримінального провадження не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі норм Цивільного кодексу України, оскільки чинним законодавством, а саме нормами Кримінально-процесуального кодексу України, прямо передбачено механізм захисту порушеного права особи шляхом оскарження неправомірної постанови слідчого у встановленому порядку, який позивачем і було реалізовано.
Вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18.
Крім того, безпідставними є посилання ОСОБА_1 на неврахування судом першої інстанції тривалості досудового розслідування, непроведення слідчим усього обсягу необхідних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також безпідставне затягування досудового розслідування, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження даних обставин, не вказано, які саме дії, на його думку, мали б вчинятися правоохоронними органами, проте не були вчинені, а також належно не обґрунтовано з чого саме вбачається навмисне затягування досудового розслідування.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтованого виходив із того, що позивач не довів достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між прийняттям постанов про закриття кримінального провадження та заподіянням такої шкоди.
У свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких він дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2020 року колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2020 року без змін.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 05 лютого 2021 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

       Головуюча                                                        Копняк С.М.        
Судді                                                                Бойко С.М.
                                                                       Ніткевич А.В.