ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2531/21 Справа № 205/9115/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 30 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу
за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кіптіла Марини Миколаївни
на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального некомерційного підприємства «Дніпровський центр первинної медико - санітарної допомоги № 10» Дніпровської міської ради про визнання незаконними дій медичного працівника та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним уточненим в ході розгляду справи позовом, посилаючись на те, що 17 квітня 2018 року лікарем-невропатологом ЦПМСД № 10 ОСОБА_2 було видано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 направлення на ім`я ОСОБА_1 до психіатра ПНД, в якому зазначено діагноз «последствия перенесенн. Лейкоэнцефалита (прогрессирующая мультифональная на фоне приобретенного иммунодефицита В20…)». Тим самим лікарем було розголошено діагноз позивача її чоловікові, ОСОБА_4 та психіатру ПНД. 
Інформованої згоди на розголошення діагнозу вона не надавала. Видача зазначеного направлення сприяла тому, що більше року була позбавлена можливості безперешкодно спілкуватися зі своїми дітьми, оскільки її чоловік мотивував тим, що вона та її діагноз створює загрозу дітям та оточуючим. 
Адміністрацією комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» у відповідь на адвокатський запит проведено службове розслідування, яким встановлено, що 14 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернувся на прийом до лікаря ОСОБА_2 із заключенням МРТ, в якому було вказано діагноз «Прогресуюча мультифакальна лейкоенцефалопатія на тлі В-20», тобто діагноз був відомий чоловікові ще до звернення до лікаря. Лікар ОСОБА_2 видала направлення з зазначенням вже відомого діагнозу. Лікарю ОСОБА_2 за результатами проведеної перевірки було оголошено догану.
Вважає, що розголошення лікарем статусу мало наслідком обмеження її права на проживання у будинку, де вона зареєстрована, та на безперешкодне спілкування з її неповнолітніми дітьми. ОСОБА_3 змінив місце проживання її дітей, не допускав її до спілкування з ними, в присутності працівників поліції показував направлення лікаря з діагнозом та навіть після того як його вмовили вивести дітей на вулицю, останній забороняв позивачу обіймати та цілувати дітей, кажучи, що це небезпечно для їх здоров`я.
У зв`язку з викладеним, просить суд визнати незаконними дії медичного працівника ОСОБА_2 щодо розголошення, розкриття конфіденційної інформації - діагнозу та відомостей про її позитивний ВІЛ-статус та стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Дніпровський центр первинної медико - санітарної допомоги № 10» Дніпровської міської ради моральну шкоду у розмірі 200000 грн.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду мотивовано тим, що у діях відповідача ОСОБА_2 не встановлено факту розголошення діагнозу позивача, оскільки чоловік останньої - ОСОБА_3 був достеменно обізнаний про позитивний ВІЛ-статус ОСОБА_1 , а зазначений в направленні діагноз ОСОБА_2 перенесла із наданої первинної документації - результатів МРТ, оскільки вважала, що ця інформація є професійно необхідною для лікаря-психіатра (іншого спеціаліста), який залучається для надання медичної допомоги позивачу.
Не погодившись з таким судовим рішенням, представника позивача ОСОБА_1 - адвокат Кіптіла М.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування скарги зазначає, що позивач не надавала інформованої згоди на розголошення діагнозу ані іншим лікарям, ані її чоловіку, а тим більше ОСОБА_4 . Зазначення відповідачем ОСОБА_2 в медичних документах конфіденційної інформації, що містить лікарську таємницю, не мало підстав згідно національного законодавства. Також, суд дійшов помилкового висновку про те, що доказів розкриття діагнозу ВІЛ позивача відеозапис з нагрудних камер працівників поліції не містить, оскільки ОСОБА_3 підтвердив, що ОСОБА_4 показував працівникам поліції направлення, видане ОСОБА_2 , що свідчить про розголошення конфіденційної інформації. Висновок суду щодо повідомлення ОСОБА_1 лікаря невролога про наявність у неї позитивного ВІЛ статусу у присутності чоловіка ОСОБА_3 також не відповідає дійсності, оскільки позивач спілкувалась з лікарем без присутності останнього.
Представник комунального некомерційного підприємства «Дніпровський центр первинної медико - санітарної допомоги № 10» Дніпровської міської ради подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідно до копії направлення, виданого відповідачем лікарем-невропатологом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було направлено у ПНД (психоневрологічний диспансер) до лікаря психіатра з діагнозом «Наслідки перенесеного лейкоенцефаліту (прогресуюча мультифокальна) на фоні набутого імунодефіциту В20 з психодинамічним синдромом». Мета: тактика ведення хворої невропатологом (а.с.12).
Згідно копії листа заступника голови комісії з припинення КЗ «ДЦПМСД №10» від 03 вересня 2018 року щодо обставин видачі лікарем неврологом амбулаторії ЗСПМ №3 КЗ «ДЦПМСД №10» ОСОБА_2 направлення на консультацію до психіатра ОСОБА_1 без її згоди, адміністрація КЗ «ДЦПМСД №10» провела службове розслідування та встановила: 17 квітня 2018 року на прийом до лікаря невролога ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_3 (чоловік ОСОБА_1 ) із заключенням МРТ, в якому було зазначено діагноз: прогресуюча мультифокальна ефалопатія на тлі В-20, тобто діагноз був відомий чоловікові ще до звернення до лікаря-невролога ОСОБА_2 , з проханням надати направлення його дружині до лікаря психіатра. Лікар ОСОБА_2 видала направлення з зазначенням вже відомого діагнозу. На підставі викладеного, лікарю ОСОБА_2 оголошено догану (наказ №309-з від 30 серпня 2018 року) (а.с.13).
Відповідно до копії листа виконуючого обов`язки генерального директора КНП «ДЦПМСД №10» ДМР від 28 серпня 2019 року вих. №3/68, первинна медична документація (медична карта амбулаторного пацієнта форма 025/о) громадянки ОСОБА_1 в амбулаторії загальної практики - сімейної медицини № 3 відсутня і знаходиться вдома у пацієнтки. Діючими нормативними актами і розпорядчими документами не передбачено зберігання копій направлень на консультації в будь-якому вигляді за місцем роботи лікаря, який видає таке направлення. Таким чином, не виявляється можливим надати належним чином завірену копію направлення ОСОБА_1 на огляд до лікаря-психіатра (а.с.21).
Свідок ОСОБА_3 , який був допитаний під час розгляду справи в суді першої інстанції пояснив, що про позитивний ВІЛ-статус колишньої дружини ОСОБА_1 дізнався влітку 2016 року. Вона давала йому згоду на те, щоб він надавав, а також отримував від лікарів всю медичну документацію стосовно неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Згідно ч.ч. 1,3 ст. 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до абз. 2,3 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
Статтею 1 Закону України «Про протидію поширенню хвороб, зумовлених вірусом імунодефіциту людини (ВІЛ), та правовий і соціальний захист людей, які живуть з ВІЛ» визначено певні терміни, зокрема:
- ВІЛ - вірус імунодефіциту людини, що зумовлює захворювання на ВІЛ-інфекцію;
- ВІЛ-статус особи - стан організму особи стосовно відсутності чи наявності в ньому ВІЛ: негативний ВІЛ-статус особи характеризується відсутністю в її організмі ВІЛ, позитивний ВІЛ-статус особи характеризується наявністю в її організмі ВІЛ;
- люди, які живуть з ВІЛ - ВІЛ-інфіковані особи та особи, які страждають на хворобу, зумовлену ВІЛ.
Пунктами 1-2 частини 1 статті 12 вказаного Закону передбачено, що люди, які живуть з ВІЛ, зобов`язані: вживати заходів для запобігання поширенню ВІЛ-інфекції, запропонованих органами охорони здоров`я, повідомляти осіб, які були їхніми партнерами до виявлення факту інфікування, про можливість їх зараження.
Згідно ч. 3 ст. 13 Закону відомості про результати тестування особи з метою виявлення ВІЛ, про наявність або відсутність в особи ВІЛ-інфекції є конфіденційними та становлять лікарську таємницю. Медичні працівники зобов`язані вживати необхідних заходів для забезпечення належного зберігання конфіденційної інформації про людей, які живуть з ВІЛ, та захисту такої інформації від розголошення та розкриття третім особам.
Частиною 4 вказаної статті передбачено, що передача медичним працівником відомостей, зазначених у частині третій цієї статті, дозволяється лише: особі, стосовно якої було проведено тестування, а у випадках та за умов, установлених частиною третьою статті 6 цього Закону, - батькам чи іншим законним представникам такої особи; іншим медичним працівникам та закладам охорони здоров`я - винятково у зв`язку з лікуванням цієї особи; іншим третім особам - лише за рішенням суду в установлених законом випадках.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала на обліку у відповідача - лікаря невролога ОСОБА_2 .
Чоловік позивача - ОСОБА_3 був достовірно обізнаний про діагноз своєї дружини - ОСОБА_1 та її ВІЛ-позитивний статус з 2016 року, тобто задовго до звернення до відповідача ОСОБА_2 з метою отримання направлення до лікаря-психіатра.
Відповідно до коду Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я (відомий як ICD-10 або МКХ-10) B20 - це хвороба, зумовлена вірусом імунодефіциту людини [ВIЛ], яка проявляється інфекційними та паразитарними хворобами.
В той же час, невропатологія - це галузь клінічної медицини, яка вивчає причини виникнення, механізми розвитку і клініку захворювань нервової системи, а також розробляє заходи їх діагностики.
При цьому, психіатрія, як галузь медицини, вивчає психічні захворювання, психічні розлади і стани.
Отже, лікар-невролог не є профільним лікарем з лікування інфекційного захворювання ВІЛ, тобто відповідач ОСОБА_2 не могла володіти інформацією про наявність або відсутність у позивача хвороби В-20, окрім як від самої хворої, або зі змісту первинної медичної документації, отриманої від інших медичних працівників.
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 зазначала, що позивач ОСОБА_1 під час особистого прийому у лікаря невролога ОСОБА_2 , в присутності свого чоловіка - ОСОБА_3 , самостійно повідомила лікарю про наявність у неї позитивного ВІЛ-статусу. Вказані події відбувались задовго до видачі відповідачем направлення на огляд до лікаря-психіатра.
Свідок ОСОБА_3 зазначив, що він звернувся до лікаря-невролога ОСОБА_2 у зв`язку з погіршенням психічного стану позивача ОСОБА_1 та надав лікарю результати обстеження МРТ (магнітно-резонансної терапії), де було зазначено діагноз: «прогресуюча мультифональна лейкоенцефалопатія та тлі В-20».
Прогресуюча мультифокальна лейкоенцефалопатія (ПМЛ) - це швидко прогресуюче демієлінізуюче інфекційне захворювання центральної нервової системи з асиметричним ураженням головного мозку.
Хвороба розвивалася у ОСОБА_1 на фоні В-20.
За результатами ознайомлення з висновком МРТ ОСОБА_1 та наданої інформації ОСОБА_3 про поведінку та погіршення психічного стану хворої, ОСОБА_2 дійшла висновку про те, що хвороба прогресуюча та може призвести до тяжкого психічного розладу, у зв`язку з чим зробила висновок про необхідність залучення іншого медичного спеціаліста у галузі психіатрії.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила визнати незаконними дії відповідача ОСОБА_2 щодо розголошення (розкриття) конфіденційної інформації - діагнозу та відомостей про її позитивний ВІЛ-статус.
Розголошення лікарської таємниці виражається в незаконному повідомленні іншій особі (особам) цієї інформації. Вона може передаватися в розмові, у тому числі телефонній, у листах, доповідях, виступах, лекціях, по телебаченню, радіо або в періодичній пресі. Розголошення може мати місце і при наданні можливості стороннім особам ознайомитися з лікарською таємницею.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 виписала направлення на ім`я ОСОБА_1 на огляд до лікаря-психіатра, вбачаючи реальну загрозу здоров`ю хворої та необхідність залучення медичного спеціаліста в галузі психіатрії для встановлення подальшої тактики ведення та лікування ОСОБА_1 , переписавши діагноз з вказаного висновку МРТ та зазначивши мету: тактика ведення хворої невропатологом.
Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у діях відповідача ОСОБА_2 факту розголошення діагнозу позивача, оскільки чоловік позивача - ОСОБА_3 був обізнаний про позитивний ВІЛ-статус дружини. Зазначений в направленні діагноз ОСОБА_2 перенесла із наданої первинної документації - результатів МРТ, оскільки вважала, що ця інформація є професійно необхідною для лікаря-психіатра (іншого спеціаліста), який залучається для надання медичної допомоги ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги щодо ненадання ОСОБА_1 інформованої згоди на розголошення діагнозу ані іншим лікарям, ані її чоловіку, підлягають відхиленню, оскільки зазначене спростовується встановленими судом обставинами.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відеозапис з нагрудних камер працівників поліції підтверджує факт розголошення конфіденційної інформації ОСОБА_4 , не заслуговує на увагу та спростовується самим відеозаписом, яким зафіксовано розмову останнього з працівниками поліції. Обмеження ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми, ОСОБА_4 мотивував наявністю психічних розладів позивача, проте про ВІЛ-статус останньої працівникам поліції не повідомляв.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кіптіла Марини Миколаївни - залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                М.Ю. Петешенкова

Судді:                                                                        В.С. Городнича

                                                                               О.В. Лаченкова