ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2213/21 Справа № 206/2875/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Демченко Е.Л.
        суддів – Куценко Т.Р.,Макарова М.О. 
                при секретарі – Кругман А.М. 

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності, - 
в с т а н о в и л а:

       У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 третя особа — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності, мотивуючи тим, що 29 березня 1953 року його баба ОСОБА_4 та дід ОСОБА_5 уклали шлюб, після смерті останнього його спадкоємицею стала ОСОБА_4 . 
       Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 та після її смерті відкрилась спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1 , її спадкоємцем став його батько ОСОБА_6 , однак його батько, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з заявою про прийняття спадщини не звернувся та не проживав разом із спадкодавцем. 
       Зазначав про те, що він звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, втім йому було відмовлено у зв`язку з тим, що у нього відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно та він не був зареєстрований із спадкодавцем. 
       Посилаючись на те, що фактично він прийняв спадщину після смерті баби  ОСОБА_4  шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому просив суд ухвалити рішення, яким встановити факт його постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 разом зі своєю бабою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини. 
       Додатковим рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року вирішено питання стосовно судових витрат.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, зазначаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 . 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, залишив без уваги той факт, що у ОСОБА_4 було два сина - ОСОБА_8 , який є його батьком, та ОСОБА_6 , який є батьком позивача, та вона склала заповіт, яким заповідала все майно саме ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , та порушив даним рішенням його права. 
       У статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
       Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
       Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина. 
       Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, у яких врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
       Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 зазначав, що вказане рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній ним частині, безпосередньо порушує його права, є незаконним та необґрунтованим. 
       Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до  висновку про відсутність, передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що ОСОБА_4 належить домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 вересня 1990 року (а.с.13-14)
       Згідно свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 є рідною матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.16).
       З копії повторного свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , вбачається, що ОСОБА_6 є рідним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивача по справі (а.с.12).
        ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №873, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 (а.с.15).
       Як вбачається з копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_4 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №208 (а.с.17)
       Згідно довідки №20 від 30 липня 2007 року, засвідченої головою територіального комітету ж/м Шевченко, ОСОБА_2 , станом на 30 липня 2007 року, дійсно проживав сумісно з ОСОБА_4 без реєстрації у АДРЕСА_1 (а.с. 20).
       Також, судом було оглянуто копію спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що 07 травня 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.33-34)
       Листом від 07 травня 2020 року вих.№103 нотаріусом було повідомлено ОСОБА_2 , що ненадання нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документу унеможливлює видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 . Також повідомлено, що ОСОБА_2 було порушено термін для прийняття спадщини, а саме спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця, а також він фактично не прийняв спадщину, оскільки не був зареєстрований разом із спадкодавцем за однією адресою на день відкриття спадщини (а.с.41).
       Крім того, 21 травня 2020 року відповідач ОСОБА_3 також зверталась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. із заявою про включення її до складу спадкоємців померлої ОСОБА_4 (а.с.42)
       Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні було встановлено, а позивачем доведено, що він є рідним онуком ОСОБА_4 та постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважав факт постійного проживання таким, що може бути установленим. 
       Суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами (п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України).
       Частиною 2 ст.315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
       Згідно з ч.1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
       У пунктах 5,6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний провести підготовчі дії, передбачені ст.143 ЦПК України, зокрема, з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття спадщини.
       Відповідно до п.1 ст.273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.
       Відповідно до абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.
       Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п.п.1,2,3,4 ч.1 ст.264 ЦПК України).
       Частиною 4 ст.265 ЦПК України встановлено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
       Однак на порушення вказаних норм процесуального права, а також зазначених роз`яснень, суд першої інстанції не вирішив чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, та якими доказами вони підтверджуються; не з`ясував, які фізичні особи можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, зокрема, залишив поза увагою той факт, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 24 травня 1985 року склала заповіт, яким усе своє майно заповідала ОСОБА_6 , який є батьком позивача, та ОСОБА_8 , який є батьком апелянта (а.с.90), не застосував до спірних правовідносин та не навів у мотивувальній частині у повній мірі норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
       Крім того, колегією суддів встановлено, що єдиним позивачем у цій справі є ОСОБА_2 , який відповідачем зазначив ОСОБА_3 (а.с.4-6).
       При цьому ОСОБА_3 , яка є дружиною позивача, є неналежним відповідачем у даній справі. 
       Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України).
       Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
       Відповідач – це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
       Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
       Згідно частини першої-другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
       Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
       Колегією суддів встановлено, що справа була розглянута в суді першої інстанції без врахування прав та інтересів інших осіб, зокрема апелянта ОСОБА_1 , який наголошує на тому, що з бабою проживав однією сім`єю та прийняв спадщину саме його батько ОСОБА_8 , а не батько позивача ОСОБА_6 чи сам позивач.
       Належне вирішення даного спору без залучення усіх спадкоємців неможливо. 
       Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не роз`яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема про необхідність залучення до участі у справі інших спадкоємців, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
       Беручи до уваги те, що постановлене судове рішення скасовується лише з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційним судом не надається правова оцінка доказам та запереченням які надавалися сторонами на підтвердження чи спростування позову в ході розгляду справи.
       Враховуючи результат розгляду даної справи з позивача на користь апелянта ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати в розмірі 1 261,20 коп.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

       Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2020 року та додаткове рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       В задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності відмовити.

       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 261,20 коп.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

                Головуючий: Демченко Е.Л.

                Судді: Куценко Т.Р. 

        Макаров М.О.