ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5006/20                                                       Головуючий у І інстанції - Чудак О.М.
                                                                                                             Суддя-доповідач - Губська Л.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 березня 2021 року                                                                                        м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                                  Губської Л.В., 
суддів:                                                            Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,
за участю секретаря                                                  Кондраток А.В.,
позивача                                                             ОСОБА_1 ,
представника відповідача 1                                        Добролюбова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Верховного Суду, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення суддівської винагороди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог,  просив:
- визнати протиправною бездіяльність Держави Україна в особі Верховного Суду щодо невиплати йому суддівської винагороди за січень, лютий та березень 2020 року із застосуванням базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
- стягнути з Держави Україна в особі ДКСУ за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету - 3504040), на користь ОСОБА_1 126 118,72 грн. недоплаченої суддівської винагороди (заробітної плати) за січень та лютий 2020 року, а також 17   516, 75 грн. - за березень 2020 року, з вирахуванням відповідних сум податку з доходів та військового збору.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ненарахування та невиплата суддівської винагороди, виходячи з базового посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, порушує його права на отримання гідної суддівської винагороди у розмірі не меншому, ніж визначений при зайнятті посади судді.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року у задоволені адміністративного позову відмолено з підстав неможливості застосування до спірних правовідносин редакції законодавства, яка відновило свою дію лише після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 11.03.2020 у справі №4-р/2020.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам, просить судове рішення  скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Свої доводи обґрунтовує тим, що на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення Конституційним Судом України вже було визнано неконституційними окремі положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у рішенні якого зазначено, що застосуванню підлягають норми законів України в редакції до внесення змін. Крім того, вказує, що судом не було надано оцінку доводам позивача про порушення трудових прав останнього в частині зміни істотних умов праці.
Верховним судом подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.
В судовому засіданні позивач вимоги апеляційної скарги підтримав, наполягав на їх задоволенні, в той час, як представник Верховного суду проти цього заперечував, просив рішення суду залишити без змін.
Належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду представник Державної казначейської служби України до суду не прибув, що не перешкоджає розгляду справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 працює на посаді судді Верховного Суду з 16.11.2017.
Рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.05.2019 обраний до Великої Палати Верховного Суду, де продовжує виконувати обв`язки судді до цього часу.
Від початку виконання обов`язків судді і до 06.11.2019 (включно) суддівська винагорода позивачу нарахована і виплачена, виходячи з базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Зі змісту наявної у матеріалах справи копії розрахункових листів за січень та лютий 2020 року, а також за 5 робочих днів березня 2020 року вбачається, що в якості базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду в зазначений період використано величину у 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Позивач, не погоджуючись із зазначеним розміром нарахованої суддівської винагороди, звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду, що діяв правомірно, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Згідно ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Приписи п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII визначали, що базовий розмір посадового окладу судді Верховного Суду становить 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Проте, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 16.10.2019 № 193-ІХ (далі - Закон № 193-ІХ), який набрав чинності 07.11.2019 року, внесено зміни до п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII, а саме - цифри « 75» замінено цифрами «55».
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 07.11.2019 по 11.03.2020 (що включає в себе період щодо якого виник спір у цій справі) позивачу нарахована суддівська винагорода у розмірі 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Отже, виплата позивачу Верховним Судом розміру суддівської винагороди у зазначений період здійснена у розмірі, визначеному законодавцем у Законі №193-ІХ. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Верховний Суд, здійснив виплату суддівської винагороди позивачу у розмірі, визначеному законом станом на день її нарахування.
При цьому, відповідно до ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, і саме до виключних повноважень останньої належить прийняття законів (п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України).
Разом з тим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правові наслідки прийняття Конституційним Судом України рішення від 11.03.2020 року №4-р/2020, оскільки згідно ч. 2 ст. 152 Конституції України та ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відтак положення п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII із змінами, внесеними Законом № 193-ІХ, які визнані неконституційними у березні 2020 року, на момент виникнення спірних правовідносин не були визнанні такими, що не відповідають Конституції України, а тому підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.
Аналогічний за змістом висновок щодо застосування відповідних норм Конституції України висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №240/4937/18. Крім того, у постанові від 19.02.2020 у справі №240/6263/18 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що подальше скасування у судовому порядку певного нормативного акту не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки оскаржувані дії суб`єкта владних повноважень відповідали вимогам чинного на час їх вчинення законодавства.
Таким чином, оскільки згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, то колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав стверджувати про протиправну бездіяльність Верховного Суду щодо невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди із застосуванням базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, оскільки виплата суддівської винагороди позивачу здійснювалася у відповідності до вимог Закону, чинного на час її проведення.
У контексті наведеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Відповідно до ст. 22 Загальної декларації прав людини кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на реалізацію необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав в економічній, соціальній і культурній сферах за допомогою ресурсів кожної держави.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується в індивідуальному порядку і в порядку міжнародної допомоги та співробітництва, зокрема в економічній і технічній галузях, вжити в максимальних межах наявних ресурсів заходів для того, щоб забезпечити поступово повне здійснення визнаних у цьому Пакті прав усіма належними способами, включаючи, зокрема, вжиття законодавчих заходів.
Крім того Європейський суд з прав людини у справах «Великода проти України» та «Суханов та Ільченко проти України» стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційними переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс («золоту середину») до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар.
Щодо доводів апелянта на те, що судом першої інстанції безпідставно не було застосовано до спірних правовідносин ст. 32 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) та ст. 29 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу (відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці).
У свою чергу, приписами ст. 126 Конституції України не передбачено таких підстав для звільнення чи припинення повноважень судді як відмова у продовженні роботи у зв`язку із змінами умов праці. Оскільки, згідно ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється лише цим Законом, а будь-яких наслідків у вигляді звільнення чи припинення повноважень зміна розміру оплати праці для судді не створює, то відсутні підстави стверджувати про порушення індивідуальних трудових прав позивача, на чому останній наполягає у своїй апеляційній скарзі.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони спростовують правильності висновків суду першої інстанції  в частині стягнення . 
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 234, 250, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -  залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена і підписана 22.03.2021 року.

Головуючий-суддя:                                                                                Л.В. Губська

Судді:                                                                                                    О.В. Карпушова

                                                                                                              А.Г. Степанюк