ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/122/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року
у справі № 280/122/20
за позовом Головного управління ДПС у Запорізькій області
до ОСОБА_1 
про стягнення податкового боргу,- 

ВСТАНОВИВ:

08.01.2020 року   Головне управління ДПС у Запорізькій області звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області про стягнення з відповідача податкового боргу у сумі 5 243,07 грн. з єдиного  податку  з фізичних осіб.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідач має податковий борг, який утворився внаслідок несплати узгоджених податкових зобов`язань у добровільному порядку, що і стало підставою для звернення до суду із зазначеним позовом.          
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить повністю скасувати рішення суду, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального законодавства, та прийняти нове про задоволення позову.           
В доводах апеляційної скарги  зазначено про наявність податкового боргу ОСОБА_1 , на підтвердження  направлення  відповідачу  податкового повідомлення –рішення  надано копію  рекомендованого  повідомлення про вручення, на якому міститься відмітка  про причини  повернення  поштового відправлення, а саме за закінченням зберігання. Скаржник, з посиланням на ст. 58 Податкового Кодексу України зазначає, що податкове повідомлення вважається  врученим  платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні  про вручення із зазначенням  причини не вручення. Тому твердження суду, що  дане повідомлення про вручення не містить  ані відмітки про отримання, ані відміток поштового відділення зв`язку  про причини невручення, не відповідають  дійсності. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вбачає підстави  для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та із матеріалів справи слідує, що відповідно до інтегрованих карток відповідача, наданих позивачем, за ним (відповідачем) рахується податковий борг у розмірі 5 243,07 грн. з єдиного податку фізичних осіб, який складається з основного платежу у розмірі 3036,54 грн., нарахованого відповідно до поданих заяв про застосування спрощеної системи оподаткування від 30.01.2018 №1 та від 21.11.2012 №5340/К, а також з штрафних санкцій у сумі 2206,53 грн., нарахованих контролюючим органом за несвоєчасну сплату податкових зобов`язань на підставі податкового-повідомлення рішення від 23.04.2019 № 0010195407, копія якого долучена до матеріалів справи. Загальна сума визначених зобов`язань відповідає сумі, що заявлена контролюючим органом до стягнення.
Позивач сформував податкову вимогу форми «Ю» від 19.02.2018 № 126-54, яку направлено відповідачеві за адресою місця проживання позивача: АДРЕСА_1 , що також підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи, наявною у матеріалах справи.
Не сплата відповідачем у добровільному порядку заявленої до стягнення суми боргу   слугувала підставою для звернення до суду із цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості. Суд зазначив про ненадання позивачем доказів на підтвердження наявності заяв   відповідача  про застосування  спрощеної  системи оподаткування  від 30.01.2018 р. та від 21.11.2012 р., а також доказів отримання відповідачем податкового-повідомлення рішення від 23.04.2019 № 0010195407.
Колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та з цього приводу зазначає:
Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
У силу пп. 20.1.34 п. 20.1 ст. 20, ст. 41 Податкового кодексу України (далі - ПК України), контролюючі органи мають право звертатись до суду щодо стягнення коштів платника податків, якій має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини.
Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковим боргом визнається сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи,
Згідно із статті 36 цього ж Кодексу, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Підстави припинення податкового обов`язку, крім його виконання, визначені пунктом 37.3 статті 37 Податкового кодексу України, зокрема: підставами для припинення податкового обов`язку, є ліквідація юридичної особи; смерть фізичної особи, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою; втрата особою ознак платника податку, які визначені цим Кодексом; скасування податкового обов`язку у передбачений законодавством спосіб
Згідно з пунктом 38.1 статті 38 ПК України, виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Пунктом 38.2 статті 38 ПК України визначено, що сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.
Відповідно до п.57.3 ст.57 ПК України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Аналізуючи наведені норми, суд зазначає, що податковий борг виникає у разі несплати платником податків узгодженої суми податкового зобов`язання у встановлений законом термін.
Відповідно до п. 58.3 ст. 58 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.
У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Пунктом 42.2 ст. 42 ПК України передбачено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Абзацем другим пункту 45.1 статті 45 ПК України визначено, що податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.
Судом встановлено, що до відповідача застосовані штрафні санкції у розмірі 2206,53 грн., нараховані контролюючим органом за несвоєчасну сплату податкових зобов`язань на підставі податкового-повідомлення рішення від 23.04.2019 №  0010195407. При цьому, колегія суддів зазначає, що таке рішення направлялося за податковою адресою платника податків - фізичної особи, тобто за місцем його проживання, що за приписами пункту 42.2. ст. 42 ПК України вважається, що такі документи вручені належним чином, на підтвердження чого матеріали справи містять відповідне повідомлення із зазначенням поштовою службою в повідомленні причин невручення. Доказів оскарження такого податкового повідомлення-рішення та/або його сплати, відповідачем суду не надано. Відповідно, заявлена до стягнення сума у розмірі 2206,53 грн. є цілком обґрунтованою та підлягає задоволенню у цій частині.
Що ж до суми у розмірі 3036,54 грн., яка нарахована контролюючим органом відповідачеві на підставі поданих ним заяв про застосування спрощеної системи оподаткування від 30.01.2018 №1 та від 21.11.2012 №5340/К колегія суддів зазначає про таке.
За правилами п. 291.2 ст. 291 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою (п. 291.3 ст. 291 ПК України).
Пунктами 295.1, 295.2 статті 295 ПК України встановлено, що платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.
Нарахування авансових внесків для платників єдиного податку першої і другої груп здійснюється контролюючими органами на підставі заяви такого платника єдиного податку щодо розміру обраної ставки єдиного податку, заяви щодо періоду щорічної відпустки та/або заяви щодо терміну тимчасової втрати працездатності.
Досліджуючи розрахунок податкового боргу відповідача, колегія суддів зазначає, що до його складу увійшли нараховані відповідачеві суми єдиного внеску протягом серпня - грудня 2017 року у розмірі 1920,64 грн. на підставі заяви про застосування спрощеної системи  оподаткування від 21.11.2012 №5340/К та у сумі 1116,90 грн. протягом січня-березня 2018 року на підставі заяви про застосування спрощеної  системи оподаткування  від 30.01.2018 №1.
При цьому, позивачем долучено до апеляційної скарги копію заяви відповідача від 30.01.2018 №1, в якій останнім визначено відповідну групу та ставку єдиного податку, а також у матеріалах справи міститься корінець свідоцтва від 21.06.2012 року, що свідчить про те, що нарахування відповідачеві суми єдиного податку на підставі поданих ним документів відбувалось у визначеному законом порядку та відповідно останній повинен був виконати податковий обов`язок з його сплати. Доказів виконання такого обов`язку матеріали справи не містять та відповідачем під час апеляційного перегляду справи суду не надано. 
За викладених обставин, заявлена до стягнення сума у розмірі 1920,64 грн., що нарахована відповідачеві за наслідками поданої заяви від 30.01.2018 №1 є цілком обґрунтованою та підлягає задоволенню у цій частині. Не здійснення судом усіх процесуальних можливостей щодо витребування додаткових доказів як на стадії відкриття провадження так і на стадії судового розгляду не є підставою для відмови у задоволенні позову.          
У той же час, ураховуючи, що оскаржене позивачем судове рішення містило вказівки про не надання ним заяви про застосування спрощеної від 21.11.2012 №5340/К, на підставі якої здійснювалося нарахування заявленої у цій справі суми стягнення, а також зважаючи, що відповідних доказів до апеляційної скарги позивачем не долучено, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог у цій частині.
Статтею 95 ПК України регламентовано, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги
Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини (пункти 95.2 та 95.3 статті 95 ПК України).
Судом встановлено та із матеріалів справи слідує, що контролюючим органом сформовано податкову вимогу форми «Ю» від 19.02.2018 № 126-54, яку направлено відповідачеві за адресою місця проживання позивача: АДРЕСА_1 .
Оскільки вищевказана податкова вимога є чинною (доказів про скасування або відкликання податкової вимоги суду не надано), колегія суддів дійшла висновку, що контролюючим органом при зверненні до адміністративного суду з позовом про стягнення коштів за податковим боргом дотримані вимоги пункту 95.2 статті 95 ПК України.
Відповідно до підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини.
Згідно з підпунктом 19-1.1.22 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, здійснюють погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів.
Відповідно до пункту 41.1 статті 41 ПК України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи.
Органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється (пункт 41.2 статті 41 ПК України).
З вищевикладеного слідує, що контролюючим органом, уповноваженим здійснювати стягнення, є органи ДПС України обласного рівня, зокрема, Головне управління ДПС у Запорізькій області.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги шляхом скасування оскарженого судового акту із прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки відповідно до частини другої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року у справі № 280/122/20– задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року у справі № 280/122/20 скасувати та прийняти нову  постанову  про часткове задоволення позову.
Позовні вимоги Головного управління ДПС у Запорізькій області – задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 кошти у розмірі суми податкового боргу у сумі 4127 (чотири тисячі сто двадцять сім) грн.,17 коп. з єдиного податку з фізичних осіб.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 5  ст. 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко